01.09.26
22-ц/812/1804/26
Справа №487/1510/26
Провадження № 22-ц/812/1804/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
01 вересня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником Сидоренком Олегом Андрійовичем
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повне рішення складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі-ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 16 березня 2018 між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №94390822000, відповідно до якого відповідачу було надано кредит на суму 29999 грн на придбання товару та відкрито кредитну картку. 
Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач всупереч умов кредитного договору тривалий час не вносив платежі за вказаним кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 38711,46 грн, з яких: 27050,46 грн - заборгованість за тілом кредиту; 561,22 грн - заборгованість за відсотками; 11099,78 грн - заборгованість за комісією.
25 червня 2019 між АТ "Укрсиббанк" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" укладено договір факторингу № 142, відповідно до умов якого позивач набув права грошової вимоги до відповідача. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 38711,46 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 27050,46 грн, заборгованість за відсотками - 561,22 грн, заборгованість за комісією 11099,78 грн, а також судові витрати у складі судового збору 2422,40 грн та оплати витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.
Рішенням Інгульського районного суду м.Миколаєва від 30 червня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №94390822000 від 16.03.2018 у розмірі 27611,68, з яких: 27050,46 грн - заборгованість за тілом кредиту; 561,22 грн - заборгованість за відсотками, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1899,01 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач довів належними доказами укладання відповідачем договору про споживчий кредит №94390822000 від 16 березня 2018 року, обов`язки за яким не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.
Щодо заперечень відповідача на те, що позивачем не надано належним доказів, які б підтверджували факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до позивача відносно відповідача, то суд першої інстанції виснував, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори факторингу, додаткові угоди до договору відступлення, витяги з реєстру прав вимоги, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Позивачем надано договір факторингу, який оформлений та підписаний належним чином, частково витяг з реєстру боржників із зазначенням прізвища відповідача та реквізитів кредитного договору.
У суду відсутні підстави ставити під сумнів, укладений договір факторингу та реєстр боржників, що є додатком до нього.
Копія договору та витягу з реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін, платіжну інструкцію кредитового переказу коштів, що підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до відповідача за вказаними договорами.
Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, у даному випадку, слід виходити з презумпції правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Відповідач вказує про відсутність доказів щодо повідомлення відповідача про зміну кредитора у вказаних зобов`язаннях. 
Суд враховував таке заперечення відповідача та зазначив, що матеріали справи містять досудову вимогу, адресовану відповідачу, в якій повідомлялося про відступлення права вимоги до позивача. Проте таке повідомлення було відправлено 12.02.2026, в той час як договір факторингу укладено ще 25.06.2019.
Також, суд першої інстанції посилаючись на висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі № 61-2269св18 вважав, що в даному випадку вчасне не повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язаннях не є підставою для відмови у задоволенні позову з цієї підстави. Доказів виконання кредитного зобов`язання перед первісним кредитором відповідачем не надано. 
Щодо нарахування комісії, суд враховуючи релевантні висновки Верховного Суду, підсумовує, що такі стосуються випадків, коли в договорах про споживче кредитування кредитодавцем встановлюється щомісячна комісія за обслуговування кредитного договору, зокрема, за отримання інформації про стан кредитної заборгованості.
Якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Так, Додаток № 1 до договору №94390822000, розділ «Комісії» містить інформацію про: найменування комісії, розмір комісії, порядок сплати комісії. Із розділу встановлено, що:
- комісія за управління кредитом - 2,5% від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу)
- комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу - до 500 грн. 
- комісія за управління кредитом при здійсненні переплат за ініціативою клієнта - не більше 10 грн. 
- комісія РКО, згідно Тарифів.
Зважаючи на викладене, комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні оплати чергового платежу, визначена у розмірі до 500 грн, що включається до суми ануітетного платежу (Додаток № 1 до кредитного договору, розділ «Комісії») може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.
Судом встановлено, що умовами кредитного договору передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з управлінням кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу.
При цьому в кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банк встановив щомісячну комісію за обслуговування кредиту.
Таким чином, враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення договору у розділі «Комісії» додатку № 1 до договору №94390822000 від 16.03.2018 щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за управління кредитом є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
В апеляційні скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника Сидоренка О.А., вважає рішення необґрунтованим та просить вказане рішення скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку щодо доведеності переходу права вимоги до позивача.
Вказує, що одним із основних заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, була відсутність належних, допустимих та достатніх доказів переходу саме спірного права вимоги за кредитним договором №94390822000 від 16.03.2018 року від AT «УКРСИББАНК» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».
Однак суд першої інстанції фактично залишив зазначені доводи без належної правової оцінки та дійшов висновку про доведеність переходу права вимоги лише з тих підстав, що позивачем було надано договір факторингу, частковий витяг із реєстру боржників та платіжну інструкцію.
Вважає, що саме позивач був зобов`язаний довести не лише факт існування договору факторингу між двома юридичними особами, а й те, що саме право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №94390822000 від 16.03.2018 року було включене до предмета відступлення та фактично перейшло до нового кредитора.
Суд першої інстанції дослідив не повний реєстр боржників, який відповідно до умов договору факторингу є його невід`ємним додатком, а лише певний «частковий витяг».
При цьому судом не встановлено та у рішенні не зазначено: ким саме сформовано даний витяг; коли саме він був сформований; чи був він сформований одночасно з укладенням договору факторингу 25 червня 2019 року; чи є він частиною саме того реєстру боржників, який був підписаний сторонами договору факторингу; чи містить він безпосередньо підписи або інші реквізити сторін договору; чи відповідає він повному реєстру боржників; чи не був він виготовлений виключно для подання до суду; яка саме сума права вимоги була передана щодо відповідача; який склад заборгованості було передано новому кредитору (тіло кредиту, проценти, комісії, штрафні санкції тощо).
Вважає, що частковий витяг із реєстру боржників не може автоматично прирівнюватися до самого реєстру боржників, який відповідно до умов договору факторингу індивідуалізує перелік усіх переданих прав вимоги.
Суд не перевірив, чи є наданий документ саме тим додатком до договору факторингу, який був погоджений сторонами правочину, а також чи підтверджує він передачу саме спірної вимоги.
Крім того, суд зазначив, що на підтвердження переходу права вимоги позивачем також надано платіжну інструкцію кредитового переказу коштів. Проте сама по собі платіжна інструкція не підтверджує передачу права вимоги саме щодо відповідача.
Такий документ може свідчити виключно про виконання фінансових розрахунків між AT «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за договором факторингу в цілому, однак жодним чином не підтверджує, що до предмета цього договору було включено саме кредитний договір №94390822000 від 16.03.2018 року.
Відсутній будь-який безпосередній зв`язок між платіжною інструкцією та конкретною вимогою до відповідача.
Наголошує, що відповідач не оспорював дійсність самого договору факторингу, а заперечував доведеність обставин включення саме його кредитного договору до переліку відступлених прав вимоги.
Вказує, що позивачем також не доведено належного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за кредитним договором, що є істотним порушенням вимог цивільного законодавства та виключає можливість покладення на відповідача негативних наслідків у вигляді стягнення заборгованості на користь нового кредитора.
Додане до позову повідомлення про відступлення права вимоги фактично є лише шаблонною формою документа, яка не підтверджує факту її направлення чи отримання відповідачем. Таке повідомлення не містить жодних доказів вручення, зокрема: поштової квитанції; опису вкладення; повідомлення про вручення; трекінгу поштового відправлення; підпису відповідача про отримання; будь-якого іншого підтвердження доведення інформації про заміну кредитора до відома боржника.
Крім того, саме повідомлення містить ознаки формального документа та не підтверджує фактичного ознайомлення відповідача із відступленням права вимоги.
Також, позивачем заявлено до стягнення заборгованість за комісією у розмірі 11099,78 грн, що фактично у багато разів перевищує суму нарахованих процентів за користування кредитом, яка складає лише 561,22 грн, що саме по собі свідчить про явну не співмірність та необґрунтованість таких нарахувань.
Позивачем не надано жодного належного та зрозумілого розрахунку комісії у сумі , не зазначено: за які саме послуги вона нарахована; за який період вона обчислена; яким чином здійснювалось її нарахування; які конкретно дії кредитора були підставою для стягнення такої плати.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Інгуського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2026 року без змін.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16 березня 2018 між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №94390822000, за умовами якого сума кредиту - 29999 грн., надання кредиту здійснюється у термін не пізніше ніж 30 календарних днів; процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 0,00001% річних; за користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі 7,00% річних; позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього Договору та додатків до нього; строк дії кредитування - 24 місяці з дати встановлення ліміту з можливістю подальшої пролонгації; процентна ставка на суму кредитної заборгованості за операціями отримання готівки - 55% річних; за безготівковими операціями - 55% річних; комісія за зняття коштів в банкоматі - 392 грн., з них на погашення процентів та комісій - 128,60 грн./157,20 грн.; на зменшення строкової заборгованості - 333,30 грн./349,60 грн. 
Вказаний договір разом з Паспортом споживчого кредиту підписано відповідачем власноручним підписом.
В паспорті споживчого кредиту, з-поміж іншого, зазначено, що комісія за управління кредитом - 749,98 грн. від суми кредиту; за надання послуги з управління кредитом при простроченні сплати ануїтентного платежу - до 500 грн., комісія за РКО - згідно тарифів кредитодавця.
Позивачем надано суду виписку на ім`я ОСОБА_1 за період з 16.03.2018 по 25.06.2019 за вказаним кредитним договором. 
25.06.2019 між АТ "Укрсиббанк" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" укладено договір факторингу № 142, відповідно до умов якого позивач набув права грошової вимоги до відповідача, що підтверджується реєстром боржників (а.с.22-24). 
Згідно вказаного Договору та у відповідності до статті 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками АТ «Укрсиббанк», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №94390822000 від 16 березня 2018 року ( а.с. 22-30).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу від 01 лютого 2024 року до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за договором №94390822000 від 16 березня 2018 року на суму 38711,46 грн, з яких: 27050,46 грн заборгованість по тілу кредиту, 516,22 грн заборгованість за відсотками, 11099,78 заборгованість за комісіями ( а.с.30).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
За змістом статті 1056-1ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи зазначені норми права та додані позивачем до матеріалів справи документи, колегія суддів приходить до висновку, що 16 березня 2018 року між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №9439082200 шляхом його власноручного підписання, крім того, банком було дотримано вимоги передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем умов договору.
Наявним в матеріалах справи договором факторингу, витягом з реєстру боржників і прав вимог, які належно засвідчені, підтверджується перехід права вимоги до позивача та спростовуються твердження відповідача про те, що позивач не набув права вимоги до нього.
Слід зазначити, що згідно зі статтею 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.
Тобто, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за наведеними вище договорами, й доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів виконання зобов`язань, ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем, не надано, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач умови кредитного договору не виконує, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка правомірно стягнута судом першої інстанції на користь нового кредитора - ТОВ "Фінансова компанія "Кредит- Капітал".
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача вищезазначеної заборгованості за наведеними вище кредитним договором, розмір якої ним не спростовано в апеляційній інстанції.
Аргументи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості нарахування комісії, є неспроможними, оскільки розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови кредитного договору у розділі «Комісія» додатку №1 до кредитного договору яким визначено щомісячну сплату комісії за управління кредитом є нікчемними в силу закону, та відмовив позивачеві у задоволенні вимог про стягнення комісії у розмірі 11099 грн 78 коп. Рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником Сидоренком Олегом Андрійовичем залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2026 року без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови. 
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 вересня 2026 року.