ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року
м. Київ
справа № 990/37/26
провадження № 11-132заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України (далі - ВРУ, Рада) про визнання дій протиправними та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року (судді Єзеров А. А., Кравчук В. М., Рибачук А. І., Стародуб О. П., Чиркін С. М.) у справі № 990/37/26 і
ВСТАНОВИЛА:
1. У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРУ, в якому просив: визнати дії ВРУ протиправними; стягнути з ВРУ кошти у розмірі 54 000 000 грн на відшкодування шкоди, заподіяної її протиправними діями.
2. В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:
- визнати протиправними (незаконними) дії ВРУ з розгляду питання призначення на конкурсних засадах суддів Конституційного Суду України (далі - КСУ) (відбору на конкурсних засадах кандидатур на посаду судді КСУ; визнання ОСОБА_1 таким, що не відповідає встановленим Конституцією України та Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII) вимогам до судді КСУ, а також відмови йому у допуску до конкурсного відбору на посаду судді КСУ; поширення на офіційному сайті ВРУ образливої інформації щодо відсутності у ОСОБА_1 стажу професійної діяльності у сфері права щонайменше 15 років та його невідповідності встановленим Конституцією України та Законом № 2136-VIII вимогам до судді КСУ);
- стягнути з ВРУ кошти в сумі 66 917 950 грн на відшкодування моральної та майнової шкоди, заподіяної її протиправними (незаконними) діями з розгляду питання призначення на конкурсних засадах суддів КСУ, зокрема ОСОБА_1.
3. В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що Комітет ВРУ з питань правової політики (далі - Комітет) на порушення вимог статей 6, 19 Конституції України, Закону № 2136-VIII та порядку, визначеного Регламентом Верховної Ради України, затвердженим Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі - Регламент ВРУ), зокрема статтею 208-4, на своєму засіданні вирішив визнати ОСОБА_1 таким, що не відповідає встановленим Конституцією України та Законом № 2136-VIII вимогам до судді КСУ (щодо підтвердженого документального стажу професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ятнадцять років), а також відмовити ОСОБА_1 у допуску до конкурсного відбору на посаду суддів КСУ, що, на думку позивача, було формалізовано у необґрунтованому та незаконному рішенні, яке ухвалене з порушенням встановленого порядку.
4. Протиправність дій відповідача обґрунтовував: порушенням встановлених законодавством строків для вирішення питання допуску або відмови в допуску до конкурсного відбору; порушенням процедури голосування при прийнятті рішення щодо невідповідності ОСОБА_1 встановленим вимогам; приховуванням (неоприлюдненням) від громадськості документа (військового квитка офіцера запасу), який, на думку позивача, є одним із основних документів, що підтверджує наявність у ОСОБА_1 професійного стажу у сфері права щонайменше п`ятнадцять років; порушенням процедури проведення засідання відповідного комітету ВРУ (без використання персональних планшетів, присутність не всіх членів Комітету, неврахування голосів присутніх на засіданні Комітету членів тощо).
5. На обґрунтування позову також зазначив, що ВРУ порушила його права, передбачені статтями 21, 23, 24, 28 Конституції України та статтями 297, 299 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, такими діями: з ухвалення рішення щодо невідповідності ОСОБА_1 , який виявив намір обійняти посаду судді КСУ, визначеним Конституцією України та Законом № 2136-VIII вимогам до судді КСУ; відбору ОСОБА_1. як кандидата на посаду судді КСУ; підготовки питання щодо розгляду на конкурсних засадах кандидатури ОСОБА_1 на посаду судді КСУ у ВРУ; встановлення невідповідності особи ОСОБА_1 , який виявив намір обійняти посаду судді КСУ, визначеним Конституцією України та Законом № 2136-VIII вимогам до судді (щодо стажу); ухвалення рішення про відмову ОСОБА_1 у допуску до конкурсного відбору.
6. Крім того, у позовній заяві позивач зазначав, що під час розгляду питання щодо призначення суддів КСУ та обговорення кандидатури ОСОБА_1 на засіданнях Комітету окремі народні депутати України висловлювали на його адресу образи та наклеп.
7. Позивач вважає, що дії відповідача завдали йому шкоду у розмірі 66 917 950 грн, в тому числі: шкоду, заподіяну оскаржуваними діями відповідача, у сумі 29 117 950 грн; моральну шкоду у розмірі 37 800 000 грн.
8. На обґрунтування вимог про відшкодування шкоди позивач покликається на положення статей 22, 1173, 1174 ЦК України і ототожнює її з доходами, які він міг би одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Вважає, що протиправні дії відповідача позбавили його права бути допущеним до конкурсного відбору, що, на його думку, унеможливило реалізацію позивачем законного інтересу і права бути обраним суддею КСУ.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 березня 2026 року відмовив у відкритті провадження у цій справі.
10. Суд першоїінстанції зауважив, що позовні вимоги ОСОБА_1 хоча і сформульовані як вимоги до ВРУ, однак фактично стосуються дій Комітету ВРУ. ВРУ у такому випадку не виконує владних управлінських функцій по відношенню до позивача.
11. Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, зміст позовних вимог і наведене правове регулювання цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлений у цій справі позов у частині визнання протиправними дій ВРУ не стосується її діяльності, під час здійснення якої вона реалізовує публічно-владні управлінські функції.
12. Таким чином, цей спір не є публічно-правовим спором у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та його не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
13. У частині заявлених позивачем вимог про відшкодування завданої йому шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами відсутній публічно-правовий спір, оскільки позивач не вказує, якими актами, діями або бездіяльністю відповідачів, прийнятими (вчиненими, допущеними) під час виконання ними управлінських функцій, було порушено його права, свободи чи інтереси, а тому вказані позовні вимоги про стягнення шкоди не підлягають розгляду окремо в порядку адміністративного судочинства.
14. У цій частині суд дійшов висновку про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів, оскільки він не стосується захисту прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а стосується виключно його майнового права, передбаченого, зокрема, статтею 22 ЦК України, тому суд не вбачав підстав для відкриття провадження у справі і в частині вимог про стягнення майнової та моральної шкоди.
15. На виконання положень частини шостої статті 170 КАС України суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що за правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) його вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
16. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, за змістом якої просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року, а справу передати до Касаційного адміністративного суду для продовження розгляду. 
17. Апелянт вважає, що при постановленні спірної ухвали суд порушив норми процесуального закону, зокрема статтю 48 КАС України, оскільки не замінив неналежну сторону (відповідача), що призвело до неправильного вирішення справи. На його думку, констатувавши в рішенні, що позовні вимоги ОСОБА_1 хоча і сформульовані як вимоги до ВРУ, однак фактично стосуються дій Комітету ВРУ, суд мав би до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінити первісного відповідача (ВРУ) належним відповідачем (Комітетом), не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне зміни підсудності адміністративної справи.
18.  ОСОБА_1 зауважив, зокрема, що ВРУ у питанні призначення суддів КСУ здійснює публічно-владні управлінські функції. Своєю чергою, Комітет під час підготовки та попереднього розгляду кандидатур на посаду судді КСУ виконує ті самі функції в межах делегованих ВРУ повноважень. Тож цей спір, на переконання позивача, є публічно-правовим.
19. Він наголошує, що у розгляді питання про конкурсне призначення суддів КСУ, крім Комітету, бере участь і Апарат ВРУ (зокрема, приймає заяви від кандидатів). Це додатково підтверджує правомірність звернення з позовом до ВРУ як до належного відповідача та суб`єкта владних повноважень.
20. Позивач вважає, що участь Комітету в конкурсній процедурі під час підготовки питання щодо розгляду кандидатур на посаду судді КСУ є тією обставиною, за якої суд мав би залучити Комітет як другого співвідповідача, що сприяло б змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
21. Порушеннями норм процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апелянт називає також те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив йому у звільненні від сплати судового збору. Крім того, майже ідентичний склад суду у справі, що розглядається (№ 990/37/26), та справі, на яку посилається суд в оскаржуваній ухвалі (№ 990/35/26), на думку позивача, є підставою для відводу (самовідводу), натомість жоден із суддів, визначених для розгляду цієї справи, самовідвід не заявив. Формування такого майже ідентичного складу суду, на думку позивача, могло супроводжуватися порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи (визначеного статтею 31 КАС України), що викликає у нього сумнів у їхній неупередженості та об`єктивності.
22.  ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення всупереч усталеній правовій позиції Великої Палати протиправно обмежує його конституційне право на доступ до правосуддя. На переконання скаржника, це судове рішення ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права, що призвело до передчасної та безпідставної відмови у відкритті провадження у справі.
Позиція відповідача
23. У відзиві на апеляційну скаргу представник ВРУ просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року - без змін.
24. Передусім вказує, що, відмовляючи у відкритті провадження, Верховний Суд обґрунтовано зазначив, що позивач через оскарження дій ВРУ фактично заперечує правомірність дій Комітету. Водночас ВРУ в цьому випадку не здійснювала владних управлінських функцій стосовно позивача.
25. Представник ВРУ зауважує, що доводи скарги про порушення судом першої інстанції статті 48 КАС України [щодо заміни первісного відповідача (ВРУ) належним відповідачем (Комітетом)] є безпідставними. Відповідно до цієї статті заміна первісного відповідача належним відповідачем можлива лише за згодою позивача та за умови, що це не призведе до зміни підсудності адміністративної справи. Натомість ОСОБА_1 такої згоди не надавав. Крім того, заміна відповідача у цій справі призведе до зміни підсудності, оскільки спір за участю Комітету має розглядатися за загальними правилами підсудності, встановленими статтею 25 КАС України.
26. Посилаючись на положення частини четвертої статті 22 КАС України та статті 10-8 Закону № 2136-VIII, представник відповідача зазначає, що законодавець установив вичерпний перелік суб`єктів владних повноважень (зокрема, суб`єктів призначення суддів КСУ та Дорадчу групу експертів), які можуть бути відповідачами у справах, підсудних Верховному Суду як суду першої інстанції.
27. Зазначений перелік не поширюється на рішення, дії чи бездіяльність парламентських комітетів, оскільки, зокрема, Комітет не є самостійним суб`єктом призначення, а його акти не можуть бути прирівняні до рішень ВРУ як колегіального органу.
28. Стосовно доводів скаржника про порушення судом вимог статей 36 та 39 КАС України щодо самовідводу як підстави для визнання оскаржуваної ухвали незаконною представник відповідача зауважив, що ОСОБА_1 не заявляв відводів ні окремим суддям, ні колегії суддів загалом. Водночас апеляційна скарга ОСОБА_1. не містить доказів існування обставин, з якими закон пов`язує можливість відводу судді від розгляду справи або які можуть свідчити (прямо чи опосередковано) про упередженість суддів Верховного Суду.
Рух апеляційної скарги
29. Велика Палата ухвалою від 30 квітня 2026 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року, а ухвалою від 11 червня 2026 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 16 липня 2026 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
30. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, Велика Палата дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
31. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
32. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
33. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
34. На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
35. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
36. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
37. Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів КСУ у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді КСУ, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді КСУ, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до ВРУ законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
38. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності (крім конституційності) постанов ВРУ, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
39. Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
40. Велика Палата звертає увагу на те, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, ВРУ, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких ВРУ реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження та які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.
41. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів видно, що предметом цього спору є протиправність дій Комітету, хоча позовні вимоги ОСОБА_1 сформульовані як вимоги до ВРУ.
42. Правовий статус комітетів ВРУ, їх функції та організаційні основи діяльності визначає Закон України від 04 квітня 1995 року № 116/95-ВР «Про комітети Верховної Ради України» (далі - Закон № 116/95-ВР).
43. Статтею 1 цього Закону визначено, що комітет ВРУ - орган ВРУ, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямками законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень ВРУ, виконання контрольних функцій. Комітет відповідальний перед ВРУ і підзвітний їй. Діяльність комітетів координує Голова ВРУ згідно з Конституцією України та в порядку, встановленому Регламентом ВРУ.
44. Частина восьма статті 18 Закону № 116/95-ВР передбачає, що при призначенні суддів КСУ Радою комітет, до предмета відання якого відноситься це питання, надає ВРУ свої висновки щодо кожної кандидатури на посаду судді КСУ, внесеної у встановленому законом порядку.
45. Комітет ВРУ, тимчасова спеціальна комісія чи тимчасова слідча комісія ВРУ (далі - відповідно комітет, тимчасова спеціальна комісія, тимчасова слідча комісія) мають право вносити пропозиції про присутність відповідних осіб на пленарному засіданні ВРУ під час розгляду питань, підготовка яких здійснюється відповідно цим комітетом, тимчасовою спеціальною комісією чи тимчасовою слідчою комісією (частина четверта статті 6 Регламенту ВРУ).
46. Порядок призначення на посаду суддів КСУ визначений статтею 208-4 Регламенту ВРУ.
47. Абзацом другим частини другої статті 208-4 Регламенту ВРУ передбачено, що підготовку питання щодо розгляду на конкурсних засадах кандидатур на посаду судді КСУ у ВРУ здійснює комітет, до предмета відання якого належать питання правового статусу КСУ (далі - Комітет ВРУ). 
48. Частиною п`ятою цієї норми встановлено, що Комітет ВРУ протягом 20 днів з дня завершення строку, передбаченого абзацом першим частини четвертої цієї статті, розглядає подані документи від осіб, які виявили намір обійняти посаду судді КСУ.
49. Комітет ВРУ може звернутися до осіб, які виявили намір обійняти посаду судді КСУ, із пропозицією протягом 10 робочих днів надати пояснення щодо поданих документів, якщо їх зміст є суперечливим. Неподання таких пояснень не перешкоджає розгляду документів.
50. На підставі поданих документів Комітет ВРУ на своєму засіданні встановлює відповідність осіб, які виявили намір обійняти посаду судді КСУ, визначеним Конституцією України вимогам (щодо громадянства, володіння державною мовою, віку, освіти і стажу) та приймає обґрунтоване рішення про допуск або недопуск кандидатів до конкурсного відбору.
51. Отже, як правильно указав суд першої інстанції, Комітет здійснює підготовку питання щодо розгляду на конкурсних засадах кандидатур на посаду судді КСУ у ВРУ, що є однією із стадій призначення на посаду суддів КСУ, за наслідками розгляду яких надає ВРУ свої висновки щодо кожної кандидатури на посаду судді КСУ, внесеної у встановленому законом порядку, визначеної Законом № 116/95-ВР і Регламентом ВРУ.
52. Велика Палата, враховуючи зміст позовних вимог, з якими ОСОБА_1 звернувся у цій справі до Верховного Суду, які, як можна зрозуміти з наведених позивачем формулювань, стосуються саме дій Комітету, хоча сформульовані як вимоги до ВРУ, погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що цей позов не стосується діяльності ВРУ, під час здійснення якої вона реалізовує публічно-владні управлінські функції.
53. Відповідаючи на доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції статті 48 КАС України (стосовно заміни первісного відповідача - ВРУ належним відповідачем - її Комітетом), Велика Палата зазначає таке.
54. За частиною третьою цієї статті якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
55. Водночас ОСОБА_1 не подавав заяви (клопотання) про заміну відповідача у справі, натомість 29 січня 2026 року звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом саме до Комітету про визнання протиправним і скасування його рішення щодо невідповідності позивача визначеним Конституцією України та Законом № 2136-VIII вимогам до судді КСУ.
56. За наслідками розгляду зазначеної справи 19 травня 2026 року суд першої інстанції ухвалив рішення по суті позовних вимог.
57. Не може погодитися Велика Палата і з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції вимог статей 36 та 39 КАС України щодо самовідводу суддів як підстави для визнання оскаржуваної ухвали незаконною з огляду на таке.
58. Як зазначалося вище, скаржник вважає підставою для самовідводу той факт, що склад суду у справі № 990/37/26 є майже ідентичним до складу суду у справі № 990/35/26 (на яку суд посилається в оскаржуваній ухвалі). Натомість жоден із суддів, визначених для розгляду цієї справи, самовідводу не заявив. Формування такого майже ідентичного складу суду, на думку позивача, могло супроводжуватися порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи (визначеного статтею 31 КАС України), що викликає у нього сумнів у їхній неупередженості та об`єктивності.
59. Обидві зазначені справи розпочаті за зверненням ОСОБА_1 до ВРУ (у справі, що розглядається) та до Комітету (у справі № 990/35/26).
60. Відповідно до частини першої статті 36 КАС Українисуддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):
1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;
2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;
3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;
4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;
5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
61. Згідно із частинами першою - третьою статті 39 КАС Україниза наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.
За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи.
Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
62. За частинами першою - третьою статті 31 КАС Українивизначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 18 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.
Справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою суддя-доповідач.
Персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду.
63. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи № 990/37/26 між суддями від 02 лютого 2026 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: Єзеров А. А. - головуючий, Кравчук В. М., Рибачук А. І., Стародуб О. П., Чиркін С. М.
64. Велика Палата не має обґрунтованих підстав вважати, що при визначенні складу суду для розгляду цієї справи було порушено порядок визначення суддів, встановлений статтею 31 КАС України, з якою позивач пов`язує самовідвід колегії суддів з метою забезпечення належного і незалежного складу суду.
65. До того ж скаржник не був позбавлений права заявити відвід колегії суддів у цій справі, щодо безсторонності яких у нього був сумнів, проте цим правом він не скористався.
66. Стосовно доводів апеляційної скарги про обмеження доступу до суду Велика Палата вважає за необхідне зазначити таке.
67. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
68. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
69. Велика Палата вважає, що законодавчі обмеження можливості оскарження діяльності суб`єкта владних повноважень не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки така діяльність, зокрема, ВРУ може бути оскаржена в суді, якщо вона допущена у правовідносинах, у яких парламент реалізує свої владні (управлінські) функції.
70. Натомість у справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначив, що предметом цього спору фактично є визнання протиправними дій Комітету, тобто позовні вимоги не стосуються діяльності відповідача (ВРУ), під час якої він реалізовує публічно-владні управлінські функції.
71. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
72. За таких обставин Велика Палата вважає правильним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відмову у відкритті провадження у цій справі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
73. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
74. Велика Палата вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року у справі № 990/37/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. В. Кривенда 
Судді:  О. О. Банасько К. М. Пільков
О. В. Білоконь С. О. Погрібний
О. Л. Булейко Т. Г. Стрелець
О. А. Губська О. В. Ступак 
А. А. Ємець М. Ю. Тітов
В. В. Король І. В. Ткач
С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич 
Н. М. Мартинюк