Справа № 344/6055/26 
Провадження № 2/344/4535/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Івано-Франківськ 

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Польської М.В.,
секретаря Соляник Т.І.,
за участю:
представника позивача Марчук С.В.,
представника відповідача Моцюк В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Марчук Світлана Василівна, до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, стягнення судових витрат, - 
В С Т А Н О В И В: 
Позивач, інтереси якої представляє адвокат, звернулася у березні 2026р. в суд з позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів: одноразову матеріальну допомогу при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 40403.04грн. та одноразову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у сумі 67338.40грн., а всього 107741.44грн., стягнення судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач працювала з 08.06.1988 року на різних посадах Виробничому структурному підрозділі «Івано-Франківська дистанція колії» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і наказом від 26.07.2024р. №53/ос була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. В даному наказі було зазначено про виплату одноразової матеріальної допомоги при стажі роботи в галузі 39 років 01 місяць відповідно до п.5.3.1 Колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків та одноразової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 5-ть середньомісячних заробітків, з врахуванням рішення правління АТ «Укрзалізниця». Однак такі виплачені не були. З березня 2022р. відповідачем було призупинено такі виплати, а з листопада 2024 року відновлено дані виплати при звільненні, згідно графіку погашення. 
17.04.2026р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вимоги заперечувались, як передчасні. Так, у графік виплат почергово позивач яка звільнена у липні 2024р. не ввійшла, оскільки є такий по травень місяць 2024р. Призупинення виплат пов`язане з воєнним станом та фінансовим станом відповідача під час такого (наявність збитковості 7.3 млрд.грн. внаслідок агресії рф). При цьому, позивачем невірно проведено розрахунок, середня заробітна плата її становить 12967.43грн., а не 13467.68грн., тому вимоги є не вірними в цій частині також. Окрім того, позивачем пропущено 3-х місячний строк звернення до суду за ч.2 ст.233 КЗпП України.
21.04.2026р. надійшла відповідь на відзив. Середній заробіток виведений саме з даних відповідача, а передбачена наказом про звільнення виплата має бути проведена, в порядку визначеному законом. При цьому строк давності звернення до суду при невиплаті оплати праці не застосовується, а ч.1 ст.233 КЗпП України визнана неконституційною за рішенням КС від 11.12.2025р., захист прав позивача на винагороду за працю регулюється ст..43 Конституції України.
23.06.2026р. представник відповідача надав додаткові пояснення щодо розміру середньої зарплати.
01.07.2026р. представник позивача надав додаткові пояснення щодо розміру середньої зарплати.
В судових засіданнях представник позивача вимоги позову підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та наданих пояснень. Просила позов задовольнити в повному обсязі. 
Представник відповідача заперечив позовні вимоги як передчасні та необґрунтовані щодо розміру виплат. При цьому, відповідач не відмовляв позивачу у виплаті матеріальних допомог відповідно до колективного договору, не порушував права позивача на ці виплати, лише відтермінував їх реалізацію.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 працювала з 08.06.1988 року на різних посадах у Виробничому структурному підрозділі «Івано-Франківська дистанція колії» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і наказом від 26.07.2024р. №53/ос була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст..38 КЗпП України (а.с.29). 
В даному наказі було зазначено про виплату одноразової матеріальної допомоги при стажі роботи в галузі 39 років 01 місяць відповідно до п.5.3.1 Колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків та додаткової одноразової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 5-ть середньомісячних заробітків, з врахуванням рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023р. проводити в хронологічній послідовності відповідно до графіку виплат. 
Однак як стверджувала сторона позивача такі виплачені не були. 
Натомість представник відповідача підтвердив обумовлення виплат у наказі про звільнення, проте вказав на неможливість на даний час таких виплат. 
Так, між адміністрацією і Дорпрофсожем Львівської залізниці укладено Колективний договір на 2009-2012 року, який пролонговано до 2016 року (а.с.35-52). Згідно до пункту 5.1.3 Колективного договору передбачено при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з входом на пенсію виплату одноразової грошової допомоги при стажі роботи більше 10-ти років - 3 середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням на пенсію протягом двох місяців після виникнення вперше цього права – додаткової одноразової грошової допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті (при стажі роботи для жінок понад 35 років) у розмірі 5-ть середньомісячних заробітків.
Позивач має відпрацьованих в даній галузі - 39 років 01 місяць.
З копії витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 вбачається, що згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с.106-107).
Відповідно до витягу із протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 вирішено поновити виплати одноразової допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, зупинену протоколом № Ц-54/31, поетапно, які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року, з врахуванням п.2,3 даного протоколу, починаючи з листопада 2024 року за графіком погашення (а.с.108-109, 104-105).
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За частиною першою статті 47 КЗпП України у редакції, чинній на день звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України, статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг тощо.
Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.
Згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст. ст. 43-46 Конституції України.
У той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 квітня 2022 року №64/2022 у зв`язку із військовою агресією рф на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду цієї справи.
При цьому, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Матеріалами справи підтверджується, що наказом відповідача, яким позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах згідно ст. 38 КЗпП України, було постановлено виплатити, зокрема, одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, вказані виплати не були виплачені позивачу, що не заперечується відповідачем.
Дійсно, як вірно зазначав представник відповідача - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Проте, наказ – це правовий акт, виданий керівником підприємства, з метою вирішення всіх основних або оперативних завдань, поставлених перед підприємством. В контексті кадрових питань, наказ використовується для прийняття працівників, звільнення, переведення, надання відпустки, призначення додаткових винагород. Це офіційний документ, який є обов`язковим для виконання.
В даній справі наказ про звільнення позивача містить вказівку про виплату їй одноразової матеріальної допомоги, що є обов`язковим до виконання, та окрім того, з огляду на те, що відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Доказів того, що до вказаного наказу вносилися зміни, матеріали справи не містять.Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Також при оцінці зазначених доводів суд враховує, що постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Лист від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25 адресований керівникам регіональних філій, філій АТ про призупинення, починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення керівництва, виплати матеріальних допомог залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також за сумлінну працю на залізничному транспорті (а.с.110), суд не бере до уваги, оскільки такий лист не є належним доказом зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції на час виникнення спірних відносин). Указаний лист на відміну від рішень від 14.03.2022 № Ц-54/31 не є рішенням правління АТ «Укрзалізниця.
З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що оскільки підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 в частині призупинення виплати матеріальних допомог, що передбачені колективними договорами скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 211/7338/23, відповідач допустив порушення прав позивача і безпідставно відтермінував на невизначений строк виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та додаткову одноразову матеріальну допомогу.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Викладений висновок апеляційного суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
З викладених підстав суд відхиляє відповідні доводи відповідача про те, що грошова винагорода що є предметом спору, не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення на отримання від роботодавця відповідних виплат.
Щодо спору по розміру визначених одноразових допомог, слід зазначити таке.
Розрахунок заробітної плати подано позивачем за травень – червень 2024 року, де середня заробітна плата складає 13467.68грн. (а.с.33-34), з якої нараховані розміри виплат, що є предметом спору.
Натомість відповідачем подано розрахунок середньої заробітної плати позивача за травень – червень 2024 року інший, де середня заробітна плата складає 12967.43грн. (а.с.103). При цьому, спір за заробіток у травні відсутній, натомість у червні 2024р. виплата премії, з врахуванням оплати такої саме за попередній місяць, сладає 2380.80грн., а не 3650.56грн., а також не враховано певні виплати на підставі п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ №100.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.
Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (зі змінами та доповненнями). Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Зважаючи на визначений розрахунок середньої заробітної плати, слід погодитись, що середній заробіток за два останні місяці позивача складає саме 12967.43грн., звідси суд приходить до висновку, що з зробленого судом перерахунку позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме у сумі 103 739.44грн., з яких: 38902.29грн. (12967.43х3)+ 64837.15грн. (12967.43х5).
Щодо строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України,який на думку відповідача є пропущений позивачем.
Приписами частини другої статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Доводи представника відповідача про обчислення строку звернення позивача до суду з вимогою про стягнення одноразової допомоги необхідно обчислювати з 31.07.2024, тобто з дня звільнення, є помилковими.
Так, за ч.1,2 ст.233 КЗпП України Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025) 
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, судом встановлено, що відсутні відомості, щодо моменту звернення до суду із вищевказаним позовом ОСОБА_1 отримала письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Вказану обставину мав доводити відповідач, який посилався на застосування строку позовної давності. При цьому, відповідач (колишній роботодавець) зупиняв у 2022 році таку виплату, яка відновлена саме з листопада 2024 року за визначеним графіком в хронологічній послідовності, про що вказано у наказі про звільнення, в який, саме станом на день звернення до суду, позивач так і не була включена (відповідач не доводив суду коли саме було ним повідомлено позивача про не включення її у графік виплат з часу її звільнення 31.07.2024р.). Отже, порушення строку у виплаті відповідачем саме заробітної плати та інших належних працівникові при звільненні виплат, було триваючим до часу звернення за захистом своїх прав.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору, згідно із п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір слід стягнути з відповідача.
На підставі вищевикладеного, ст.10,213,18,97,116,233КЗпП України, ст.4, 5, 12, 76 -81, 258 , 261-265, 273, 274, 352 ЦПК України, суд – 
В И Р І Ш И В :
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Марчук Світлана Василівна, до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію.
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця», код ЄРДПОУ 40075815 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 невиплачені кошти: одноразову матеріальну допомогу при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 38 902.29 грн. та одноразову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у сумі 64 837.15 грн., а всього 103 739.44 грн. (сто три тисячі сімсот тридцять дев`ять гривень 44коп).
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця», код ЄРДПОУ 40075815, на користь держави (з зарахуванням на рахунок: UA908999980313111256000026001, отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) – 1 281,67 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят одна гривня 67 копійок) судового збору в дохід держави.
В задоволенні решта вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 08 липня 2026 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА