ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року 
м. Київ
cправа № 908/2922/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І. 
та представників
відповідача: Корсік Я.І.,
представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026
та рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 
та на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2026
у справі № 908/2922/25
за позовом Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області 
до Селянського (фермерського) господарства "АГРО ТРЕЙД" 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР" 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області 
про стягнення грошових коштів, розірвання договору оренди землі та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Селянського (фермерського) господарства "АГРО ТРЕЙД", в якому просила стягнути з відповідача 50 778, 71 грн несплаченої орендної плати за договором оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145, площею 22,3348 га; розірвати договір оренди зазначеної земельної ділянки від 23.11.2018, укладений між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області та СФГ "АГРО ТРЕЙД" (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 14.12.2018); зобов`язати СФГ "АГРО ТРЕЙД" повернути земельну ділянку Степненській сільській раді.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, будучи орендарем земельної ділянки комунальної власності (невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) - пасовища), після введення в дію з 01.01.2019 загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення не враховував нову нормативну грошову оцінку при нарахуванні та сплаті орендної плати, внаслідок чого систематично сплачував орендну плату в неповному обсязі (лише 54,46% від належного розміру) протягом 2019-2025 років, що, на думку позивача, є істотним порушенням договору оренди землі та підставою для його розірвання відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 (суддя Федько О.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 50 778,71 грн несплаченої орендної плати за договором оренди земельної ділянки. В іншій частині позову (про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку) відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 (колегія суддів у складі: Стефанів Т.В. - головуючий, Демчина Т.Ю., Кучеренко О.І.) рішення (переглядалось в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено) та додаткове рішення місцевого господарського суду залишено без змін.
Додатковою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2026 (колегія суддів у складі: Стефанів Т.В. - головуючий, Демчина Т.Ю., Кучеренко О.І.) у задоволенні заяви Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про ухвалення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат у справі відмовлено.
Судами обох інстанцій встановлено, що 23.11.2018 між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області (Запорізька РДА) та СФГ "АГРО ТРЕЙД" укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145, площею 22,3348 га, із земель колишнього КСП "Колос" (невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) пасовища), розташованої на території Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту.
Договір укладено на строк до моменту отримання власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай), державних актів на право власності на земельну ділянку, але не довше, ніж на 28 років (пункт 3.1 договору).
У розділі 4 договору сторони погодили, що за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю орендну плату у грошовій безготівковій формі. Річний розмір орендної плати становить 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 22,3348 га за кадастровим номером 2322186800:02:002:1145 складає 10 283,30 грн. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством (п.п. 4.1-4.3 договору).
Згідно з п. 7.1. договору у разі припинення його дії орендар повертає орендодавцю земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. 
Пунктом 12.3 договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
23.11.2018 між Запорізькою РДА та СФГ "Агро Трейд" був підписаний акт прийому-передачі об`єкта (земельної ділянки) кадастровий номер 2322186800:02:002:1145.
14.12.2018 між Запорізькою РДА та СФГ "Агро Трейд" укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 23.11.2018, якою п. 3.1 договору викладено в новій редакції: "Договір укладено на строк до моменту отримання власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай), державних актів на право власності на земельну ділянку, але не довше, ніж на 49 років".
Право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145 строком дії 49 років зареєстровано за СФГ "Агро Трейд" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 29196026, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 443397583 від 12.09.2025).
Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право суборенди ТОВ "Інтер" на вказану земельну ділянку (номер запису про інше речове право: 29929600).
Згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, місцем розташування земельної ділянки з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145 є Запорізька область, Запорізький район, Наталівська сільська рада (за межами населених пунктів), категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення - 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, дата державної реєстрації земельної ділянки - 10.10.2018, пасовища.
З 11.11.2020 Степненська сільська рада є правонаступником Наталівської сільської ради та орендодавцем земельної ділянки з к.н. 2322186800:02:002:1145.
Земельна ділянка, к.н. 2322186800:02:002:1145, площею 22,3348 га, невитребувані (не розподілені) земельні частки (паї) пасовища, розташована на території Степненської територіальної громади.
27.01.2023 Запорізька районна державна адміністрація за актом прийому-передачі передала Степненській сільській раді Запорізького району Запорізької області договір оренди землі, укладений 23.11.2018 між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області та СФГ "АГРО ТРЕЙД" (загальна площа 22,3348 га, кадастровий номер 2322186800:02:002:1145) та додаткову угоду до договору оренди землі від 23.11.2018, яка укладена між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області та СФГ "АГРО ТРЕЙД" 14.12.2018.
Відповідно до Витягу №НВ-9977854572025 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12.09.2025 нормативно грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 2322186800:02:002:1145, складає 185 218,49 грн.
Згідно з Витягом №НВ-9941852742024 від 19.06.2024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 2322186800:02:002:1145, становить 165 390,51 грн.
Відповідно до інформації, наданої Головним управлінням ДПС у Запорізькій області (лист від 06.08.2025 №7509/5/08-01-04-07-07), у відповідача станом на 01.08.2025 відсутній податковий борг по орендній платі з юридичних осіб. Відповідно до податкових декларацій, поданих СФГ "АГРО ТРЕЙД", останній нараховував та сплачував орендну плату за земельну ділянку з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145 в таких розмірах: у 2025 році - 12 104, 69 грн; у 2024 році - 10 807, 76 грн; у 2023 році - 10 283, 30 грн; у 2022 році - 1 713, 88 грн; у 2021 році - 10 283, 30 грн; у 2020 році - 10 283, 30 грн; у 2019 році - 10 283, 30 грн.
За розрахунком Степненської сільської ради, здійсненим за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, зазначеною у витязі №НВ-9977854572025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12.09.2025, заборгованість СФГ "АГРО ТРЕЙД" з орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2322186800:02:002:1145, площею 22,3348 га, за договором оренди землі від 23.11.2018 становить 50 778, 71 грн, зокрема, у 2025 році (з 01.01.2025 по 31.07.2025) - 5 904,23 грн; у 2024 році - 9 039,10 грн; у 2023 році - 8 600,49 грн; у 2022 році - 1 433,42 грн; у 2021 році - 8 600,49 грн; у 2020 році - 8 600,49 грн; у 2019 році - 8 600,49 грн.
Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що після введення в дію з 01.01.2019 загальнонаціональної нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення автоматично змінилися права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. Суд встановив, що відповідач протягом 2019-2025 років сплачував орендну плату виходячи з нормативної грошової оцінки, зазначеної в договорі на дату його укладення, без урахування нової оцінки, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 50 778, 71 грн. Водночас, відмовляючи у розірванні договору, суд зазначив, що не вбачає підстав для висновку про істотність порушення, оскільки на час укладення договору (23.11.2018) ані Запорізька РДА, ані Наталівська сільська рада, ані позивач не мали підстав очікувати отримання орендної плати у розмірі 12% від нової НГО; відповідач декларував зобов`язання з плати за землю та сплачував орендну плату з урахуванням індексації; між сторонами фактично виник спір щодо розміру орендної плати, і стягнення заборгованості є ефективним та пропорційним способом захисту, який зберігає договір оренди виходячи з балансу інтересів обох сторін. Суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 щодо принципу збереження договору.
Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції визнав обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 30 000,00 грн (зменшивши заявлені 45 000,00 грн з урахуванням клопотання відповідача про їх неспівмірність), та розподілив їх пропорційно розміру задоволених позовних вимог (одна з трьох вимог), стягнувши з відповідача 10 000, 00 грн.
Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору та повернення земельної ділянки, апеляційний господарський суд погодився з висновками про відсутність істотних порушень умов договору. 
Відмовляючи у задоволенні заяви Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про ухвалення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат, апеляційний господарський суд зазначив, що за результатами апеляційного перегляду вимоги позивача не були задоволені, а тому понесені ним витрати на професійну правничу допомогу та поштові витрати не підлягають покладенню на іншу сторону спору.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Також просить скасувати додаткову постанову суду апеляційної інстанції та змінити розподіл судових витрат в судах першої та апеляційної інстанцій, стягнувши з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в судах першої та апеляційної інстанцій у повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суди обох інстанцій в оскарженій частині дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для визнання порушення договору істотним. Зазначає, що орендодавець земельної ділянки розраховував на отримання з 01.01.2019 орендної плати з урахуванням загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення. Відтак, орендар достовірно знав та повинен був враховувати у своїй господарської діяльності, що з 01.01.2019 нормативна грошова оцінка земельної ділянки, к.н. 2322186800:02:002:1145, зазнає змін. Зазначає, що для органу місцевого самоврядування сільської громади сума 50 778,71 грн є значною, плата за землю є одним з основних місцевих податків, а сплата орендної плати у розмірі лише 54,46% від належної суми протягом тривалого строку безумовно свідчить про істотне порушення. Суди першої та апеляційної інстанцій формально послалися на постанову Великої палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, проте правові висновки щодо застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України в порушення статті 236 ГПК України не врахували. За твердженням позивача, оскільки наявні підстави для стягнення несплаченої орендної плати, що встановлено судом першої інстанції, не викликає сумнівів та заперечень, та не оскаржується СФГ "АГРО ТРЕЙД", то з урахуванням сплати орендної плати у розмірі 54,46% від належної суми орендної плати протягом тривалого строку, що є істотним порушенням договору оренди землі, то також наявні підстави для розірвання договору оренди землі на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Також скаржник вказує, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 шляхом уточнення (конкретизації) - визначення чинників (показників) при виконанні орендарем договору оренди землі, а також відсотку сплати орендарем орендної плати за землю, для встановленні істотності порушення умов договору оренди та наявності підстав для застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України для розірвання договору оренди землі.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
1) п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень не враховано правові висновки, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 914/72/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 924/617/22; Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 313/780/19; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2020 у справі № 479/1073/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19;
2) п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах - ч. 2 ст. 651 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 105, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16.11.2018 № 552, статтями 271, 286 ПК України щодо:
- які чинники (показники) при виконанні договору оренди землі є основними для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання;
- які інші чинники (показники) при виконанні договору оренди, що свідчать про істотність порушення договору оренди землі та наявність підстав для його розірвання;
- чи є відсоток сплати / відсоток несплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання;
- чи є тривалість періоду неповної сплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання;
- чи є систематичність неповної сплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання;
- чи є сплата орендної плати у розмірі 54,46%, тобто трохи більше половини або майже у 2 рази менше, від належного (дійсного) розміру орендної плати з урахуванням загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення протягом 2019-2025 років істотним порушенням договору оренди землі протягом тривалого строку;
- чи є несплата орендної плати у розмірі 45,54% від належного (дійсного) розміру орендної плати протягом 2019-2025 років підставою для розірвання договору оренди невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) на підставі частини другої статті 651 ЦК України;
- чи впливає відсутність пропозиції орендодавця/орендаря укласти додаткову угоду у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки землі на обов`язки орендаря сплачувати орендну плату з урахуванням зміненої нормативної грошової оцінки у належному розмірі та строки;
- чи зобов`язані органи місцевого самоврядування (орендодавці земельної ділянки) повідомляти орендарів про зміну нормативної грошової оцінки внаслідок проведення державою на підставі рішення Уряду та затвердження наказом центрального органу виконавчої влади в галузі аграрної політики загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, проведеної у 2018 році, яка набула чинності з 01.01.2019 та є обов`язковою для застосування;
- чи потрібно після зміни правової позиції Верховного Суду щодо ефективного способу захисту прав орендодавця враховувати попередню (змінену) правову позицію Верховного Суду під час оцінки судом правовідносин між сторонами за договором оренди землі на предмет істотності, систематичності, тривалості порушення орендарем умов договору оренди;
3) п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази: договір оренди від 23.11.2018, додаткову угоду від 14.12.2018 та постанову КМУ від 07.02.2018 № 105, Наказ Мінагрополітики України від 16.11.2018 № 552, та не взяли до уваги хронологічний порядок їх укладання та прийняття, відповідно; лист податкової служби щодо сплачених СФГ «Агро Трейд» сум орендної плати за 2019-2025 роки, податкові декларації орендаря з плати за землю за 2019-2025 роки, Витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12.09.2025, Повідомлення Держгеокадастру щодо індексації нормативної грошової оцінки земель та розрахунки позивача у позовній заяві (пункти 12, 13) щодо нормативної грошової оцінки та орендної плати за 2019-2025 роки, та не встановили відсоток сплаченої (несплаченої) суми орендної плати, та не взяли до уваги тривалий період систематичної часткової сплати орендної плати (сплати не у повному обсязі).
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.07.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду у закритому судовому засіданні на 15.09.2026 та надано строк на подання відзивів на неї до 17.08.2026.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 14.08.2026 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в оскарженій частині, а також додаткову постанову апеляційного господарського суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Скаржник вказує, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 шляхом уточнення (конкретизації) - визначення чинників (показників) при виконанні орендарем договору оренди землі, а також відсотку сплати орендарем орендної плати за землю, для встановленні істотності порушення умов договору оренди та наявності підстав для застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України для розірвання договору оренди землі.
Відповідно до ч. 4 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі №914/2614/13: «з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 
1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 
2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 
3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 
4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 
5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Водночас скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 
Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з визначених скаржником підстав.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1. ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оскільки позивач оскаржує судові рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, Верховний Суд переглядає судові рішення в цій частині.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 914/72/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 924/617/22; Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 313/780/19; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2020 у справі № 479/1073/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21; Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 остання вирішувала такі правові питання: - як співвідносяться загальні та спеціальні норми у вирішенні питання про розірвання договору оренди землі; - у яких випадках договір оренди землі може бути розірваний судом на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а коли - на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України; - яке правове значення має сплата заборгованості з орендної плати після пред`явлення позову про розірвання договору оренди землі з підстави систематичної несплати такої орендної плати.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:
"Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
86. Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
87. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
88. Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
89.Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
90. Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
91. Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
92. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
93. Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
94. Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
95. Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.
96. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
97. Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо,у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.".
Як вбачається з текстів оскаржених судових рішень, суди обох інстанцій врахували позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23, і вказали, що для застосування такого виняткового способу захисту як розірвання договору суд повинен встановити не лише факт порушення зобов`язання, а й його істотність, виходячи з наслідків такого порушення для потерпілої сторони, з урахуванням принципів справедливості, добросовісності, розумності та принципу збереження договору.
Судами обох інстанцій встановлено, що відповідач протягом усього спірного періоду не припиняв виконання договору, декларував податкові зобов`язання та здійснював сплату орендної плати. Спір між сторонами виник не щодо самого обов`язку зі сплати орендної плати, а щодо порядку визначення її розміру після введення з 01.01.2019 загальнонаціональної нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення.
При цьому договір оренди було укладено 23.11.2018, тобто до набрання чинності новою нормативною грошовою оцінкою. На момент його укладення сторони виходили із нормативної грошової оцінки, яка існувала станом на дату укладення договору, а річний розмір орендної плати становив 10 283, 30 грн. Тому ані первісний орендодавець, ані його правонаступники не могли розраховувати під час укладення договору на отримання орендної плати, визначеної виходячи із нормативної грошової оцінки, яка на той момент ще не діяла.
При цьому встановлена судом заборгованість виникла саме внаслідок різного тлумачення сторонами порядку визначення розміру орендної плати після зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідач не відмовлявся від виконання договору, не припиняв користування земельною ділянкою всупереч її цільовому призначенню та не допускав повної несплати орендних платежів.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що сам по собі факт наявності заборгованості та її подальше стягнення в судовому порядку не свідчить про істотне порушення договору у розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України.
При цьому розмір недоплати автоматично не свідчить про істотність порушення. Вирішальне значення має не лише сума заборгованості, а насамперед наслідки такого порушення для орендодавця та співвідношення між тим, на що він обґрунтовано розраховував при укладенні договору, і тим, що фактично отримав.
Верховний Суд відхиляє посилання скаржника не неврахування висновків, викладених у інших постановах Верховного Суду, оскільки, по-перше, господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16.
По-друге, питання істотності порушення вирішується судом у кожній конкретній справі з урахуванням її фактичних обставин.
Відтак, встановивши наявність підстав для стягнення недоплаченої орендної плати, суди забезпечили належний та ефективний захист порушеного права позивача без застосування крайнього заходу у вигляді розірвання договору, і такий спосіб захисту відповідає принципу пропорційності та забезпечує справедливий баланс інтересів сторін з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23.
Відтак, оскільки вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про розірвання договору оренди, а підстав для розірвання договору судами не встановлено, суди обґрунтовано відмовили і у задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки.
Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, то відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Так скаржник вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах - частини другої статті 651 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 105, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16.11.2018 № 552, статтями 271, 286 ПК України щодо того: які чинники (показники) при виконанні договору оренди землі є основними для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання; які інші чинники (показники) при виконанні договору оренди, що свідчать про істотність порушення договору оренди землі та наявність підстав для його розірвання; чи є відсоток сплати / відсоток несплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання; чи є тривалість періоду неповної сплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання; чи є систематичність неповної сплати орендної плати основним чинником (показником) для висновку щодо істотності порушення договору оренди землі та наявності підстав для його розірвання; чи є сплата орендної плати у розмірі 54,46%, тобто трохи більше половини або майже у 2 рази менше, від належного (дійсного) розміру орендної плати з урахуванням загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення протягом 2019-2025 років істотним порушенням договору оренди землі протягом тривалого строку; чи є несплата орендної плати у розмірі 45,54% від належного (дійсного) розміру орендної плати протягом 2019-2025 років підставою для розірвання договору оренди невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) на підставі частини другої статті 651 ЦК України; чи впливає відсутність пропозиції орендодавця/орендаря укласти додаткову угоду у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки землі на обов`язки орендаря сплачувати орендну плату з урахуванням зміненої нормативної грошової оцінки у належному розмірі та строки; чи зобов`язані органи місцевого самоврядування (орендодавці земельної ділянки) повідомляти орендарів про зміну нормативної грошової оцінки внаслідок проведення державою на підставі рішення Уряду та затвердження наказом центрального органу виконавчої влади в галузі аграрної політики загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, проведеної у 2018 році, яка набула чинності з 01.01.2019 та є обов`язковою для застосування; чи потрібно після зміни правової позиції Верховного Суду щодо ефективного способу захисту прав орендодавця враховувати попередню (змінену) правову позицію Верховного Суду під час оцінки судом правовідносин між сторонами за договором оренди землі на предмет істотності, систематичності, тривалості порушення орендарем умов договору оренди.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 вже викладено загальний правовий висновок щодо застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України у співвідношенні зі спеціальними нормами ЗК України при частковій несплаті орендної плати. За цим висновком, часткова недоплата підлягає оцінці на предмет істотності за загальним правилом ч. 2 ст. 651 ЦК України з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та принципу збереження договору (preservation of contract).
Питання про те, чи є порушення договору істотним (зокрема, оцінка відсотка недоплати, тривалості, добросовісності поведінки орендаря), не є питанням суто права, яке потребує уніфікованого висновку. Істотність є оціночною категорією, яка досліджується та оцінюється судом у кожній конкретній справі виключно на підставі сукупності встановлених фактичних обставин (наприклад факт здійснення платежів, наявність спору щодо методики нарахування, намір зберегти договір, виконання інших обов`язків за договором тощо). Формування універсального висновку щодо конкретного відсотка несплати (наприклад, 45,54%) чи автоматичного прирівняння його до істотного порушення суперечить самому змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України.
При цьому сформульовані скаржником питання стосовно обов`язку органів місцевого самоврядування повідомляти про зміну нормативної грошової оцінки та впливу пропозицій про укладення додаткових угод зводяться до переоцінки доказів і встановлених судами обставин конкретної справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України). Належний та ефективний захист порушеного права орендодавця у разі виникнення заборгованості через різне тлумачення механізму застосування нової нормативної грошової оцінки забезпечено шляхом стягнення недоплачених сум, що забезпечує справедливий баланс інтересів сторін у цьому конкретному випадку.
Відтак, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 вже сформувала правову позицію щодо застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України при частковій недоплаті орендної плати, а інші поставлені скаржником питання зводяться до оцінки конкретних обставин справи та встановлених судами фактів, підстави для формування нового правового висновку Верховного Суду на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України відсутні.
Доводи позивача про не дослідження судами доказів (п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України у зв`язку з п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України) є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки вже належно досліджених судами доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначені ст. 300 ГПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження є порушення судами норм процесуального права, передбачені частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судових рішень є недослідження судами зібраних у справі доказів, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Оскільки підстави касаційного оскарження за пунктами 1 та 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження, самі по собі посилання на недослідження доказів не можуть слугувати самостійною підставою для скасування законних судових рішень.
Сама лише обставина, що висновки судів за результатами оцінки цих доказів не відповідають суб`єктивним очікуванням та процесуальній позиції позивача, не свідчить про їх не дослідження.
Відтак, за результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень по суті спору в частині оскаржених позовних вимог, а відтак підстави для їх у відповідній частині відсутні.
Що ж до додаткової постанови апеляційного господарського суду, то у касаційній скарзі скаржник лише формально зазначає про оскарження додаткової постанови апеляційного господарського суду, однак не наводить жодних аргументів, мотивів чи конкретизованих підстав, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, які б свідчили про її незаконність (наприклад, неправильність розрахунку судових витрат, порушення процедури розгляду заяви про їх розподіл тощо).
Сама по собі вимога скаржника про скасування додаткової постанови ґрунтується виключно на його розрахунку на автоматичне скасування цього акта як похідного від скасування основного судового рішення по суті спору (за принципом «акцесорності» додаткового рішення). Оскільки судом касаційної інстанції встановлено відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції по суті спору, автоматичне скасування додаткової постанови є неможливим. 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій у відповідних частинах.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення (постанову та додаткову постанову апеляційного господарського суду, а також рішення місцевого господарського суду в оскарженій частині), судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області залишити без задоволення.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026, додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 16.03.2026 в оскарженій частині у справі № 908/2922/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.