Справа № 489/866/26 
Провадження № 2/489/1227/26

РІШЕННЯ
Іменем України

09 липня 2026 року м. Миколаїв 
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Микульшиної Г.А.,
із секретарем судових засідань Бородіною В.Ю.,
за участі:
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тальчук П.І., яка приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
В лютому 2026 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 101383452 від 23.10.2023 в розмірі 22 838,75 грн., судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Як на підставу позовних вимог посилалось на те, що 23.10.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 101383452, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 6 000,00 грн. зі сплатою відсотків за його використання. Договір було підписано відповідачем електронним цифровим підписом у вигляді одноразового ідентифікатора. Відповідачу кредитні кошти було перераховано на платіжну картку. Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконала належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 22 838,75 грн., з яких: 5 750,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 15 948,75 грн. – заборгованість за відсотками, 1 140,00 грн. – заборгованість за комісією. 
26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 106-МЛ/Т, згідно якого позивач набув право вимоги, серед іншого, до відповідача.
Посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить стягнути наведену заборгованість з відповідача. 
До позовної заяви представником позивача було долучено клопотання про витребування доказів, а саме просить суд витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про надходження на рахунок банківської картки № НОМЕР_1 коштів в розмірі 6 000,00 грн. за період з 23.10.2023 по 28.10.2023. 
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 
03.03.2026 на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тальчук П.І. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вона просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують перерахування коштів відповідачу згідно спірного кредитного договору. Відповідач не згоден з твердженням позивача стосовно укладення кредитного договору в електронній формі – докази використання чи накладення електронного підпису в матеріалах справи відсутні; позивачем не надано доказів направлення одноразового ідентифікатора відповідачу. Долучені до матеріалів справи Правила надання коштів у позику не є належним доказом по справі та не повинні бути прийняті до уваги судом. Також представник відповідача вважав несправедливим нарахований позивачем розмір відсотків за користування кредитом, який більше ніж 50 % тіла кредиту; вважав суперечливим строк користування кредитом, нарахування відсотків, та сплату комісії за користування кредитом. Окрім викладеного, не вважав доведеним належним чином набуття позивачем права вимоги до відповідача як боржника. Також представник відповідача заперечував проти задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів, хоча і зазначав у відзиві про відсутність достовірних доказів належності банківської картки, на які було зараховано кошти за кредитним договором, саме відповідачу. 
Відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 04.03.2026 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тальчук П.І. приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07.05.2026 витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про надходження на рахунок банківської картки № НОМЕР_1 коштів в розмірі 6 000,00 грн. за період з 23.10.2023 по 28.10.2023; відомості про те, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , банківську картку № НОМЕР_1 .
Витребувані відомості надійшли на адресу суду 01.06.2026. 
Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, 27.04.2026 від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тальчук П.І., яка приймає участь у розгляд справи в режимі відеоконференції, в судовому засіданні позов визнала частково на суму 7 110,00 грн., яка складається з частково сплаченого тіла кредиту у розмірі 640,00 грн. та відсотків нарахований у пільговий період користування кредитом, в іншій частині просила відмовити в його задоволенні позову. 
Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
23.10.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 101383452, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору. Сума кредиту – 6 000,00 грн., кредит надається загальним строком на 105 днів і складається з пільгового та поточного періоду: пільговий період становить 15 днів, поточний період становить 90 днів; проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду нараховуються за ставкою 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом пільгового періоду; проценти за користування кредитом протягом поточного періоду нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,50 % від фактичного залишку за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду (а.с. 6-11). 
У відповідності до п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту 1 140,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. 
Згідно п. 2.1 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 . 
Договір підписано позичальником ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що підтверджується довідкою ТОВ «Мілоан» від 10.09.2025 (а.с. 13). 
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором кредиту виконало в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в строки та на умовах, визначених договором, що підтверджується копією платіжного доручення від 23.10.2023 (а.с. 14, зворотня сторона), а також повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 27.05.2026, наданим на запит суду. 
Разом з тим, позивач посилається на те, що в порушення положень договору та вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач, користуючись коштами, наданими їй ТОВ «Мілоан», не виконала своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання, не вносила платежі, передбачені умовами договору, у зв`язку з чим станом на 20.02.2024 виникла заборгованість у сумі 22 838,75 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 5 750,00 грн., заборгованості за відсотками – 15 948,75 грн., заборгованості з комісії – 1 140,00 грн. Вказане підтверджується розрахунком заборгованості, долученим до матеріалів справи (а.с. 15), а також випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором (а.с. 16).
26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 106-МЛ/Т, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача, зокрема за вказаним кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 ,, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с. 17-26).
За правилами частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом встановлено, що договір кредиту було укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який остання використав для підтвердження підписання договору кредиту.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що було укладено кредитний договір, умови якого ТОВ «Мілоан» були виконані. Однак відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за цим договором щодо повернення кредитних коштів не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, в тому числі, договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач у передбаченому законом порядку набув право вимоги до відповідача за вище вказаним кредитним договором. 
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню. А саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 21 698,75 грн., з яких: 5 750,00 грн. – заборгованість за сумою кредиту, 15 948,75 грн. – заборгованість за відсотками. 
Щодо вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Суд вважає слушними доводи представника відповідача щодо неправомірного нарахування комісії з огляду на таке.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 06.09.2017 у справі № 6-2071цс16.
При цьому в укладеному кредитному договорі № 101383452 не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, що надаються позичальнику, та за які кредитодавцем встановлено щомісячну комісію за управління кредиту.
Умови кредитного договору, а саме п. 1.5.1 кредитного договору, яким визначено сплату комісії за управління кредитом, є нікчемним у силу вимог закону, а тому кредитодавець не мав підстав для нарахування такої комісії, і в цій частині загальна сума заборгованості ОСОБА_1 підлягає зменшенню на суму комісії – 1 140,00 грн. 
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні заборгованості за комісією, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Кредитодавець не мав права встановлювати до договору позики комісії, за дії, які він вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною.
Суд не враховую заперечення представника відповідача проти позову в тій частині, що ОСОБА_1 не укладала кредитного договору та не отримувала кредитні кошти, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, в тому числі повідомленням АТ КБ «ПриватБанк», наданим ухвалу суду про витребування доказів. 
Щодо заперечень відповідача про неузгодженість строку користування кредитом посиланням на п. 2.3.2 кредитного договору, вони не приймаються судом до уваги, оскільки суперечать матеріалам справи, зокрема змісту договору про споживчий кредит № 101383452 від 23.10.2025 п. 1.3 (кредит надається загальним строком на 105 днів), а умови пролонгації або поновлення пільгового періоду дійсно передбачені п. 2.3.2 Кредитного договору.
Доводи, викладені у відзиві, щодо несправедливості нарахованих процентів, розмір яких значно перевищує суму заборгованості за кредитом, є необґрунтованими, враховуючи наступне.
У частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Така компенсація може застосовуватися у випадку невиконання зобов`язання, однак не може застосовуватися за відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.
Разом з тим, проценти відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України є платою за користування кредитними коштами та нараховуються в межах строку дії кредитного договору незалежно від його виконання.
Оскільки нараховані, відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України, проценти за користування кредитом не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то відсутні підстави для визнання умов кредитного договору в частині передбачених відсотків за користування кредитом, несправедливими.
Крім того, підписуючи договір, відповідачка погодилася з розміром відсотків за користування кредитними коштами, які передбачені умовами цього договору.
Також не може бути застосовано до спірних правовідносин пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який зазначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, оскільки частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі» містить посилання на те, що положення договору, яке визнано несправедливим, включаючи ціну договору, може бути змінено або визнано недійсним. Отже, вказана норма законодавства передбачає наявність окремої вимоги споживача про визнання недійсною умови договору з підстав її несправедливості.
Відповідачем не пред`явлено вимоги про визнання умов кредитного договору недійсними, в тому числі щодо встановлення розміру процентної ставки.
Суд також бере до уваги, що проценти нараховані у межах строку кредитування, відповідач на спростування заборгованості нарахованих процентів не надав суду іншого належного розрахунку, який відрізнявся б від наданого позивачем, - виходячи з умов кредитного договору.
З огляду на наведене, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України, а тому відповідні посилання відповідача є неспроможними.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 00 коп., суд приходить до наступного.
За положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження судових витрат позивачем суду надано: копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025; копію акта № Д/15049 наданих послуг від 28.01.2026; копію детального опису наданих послуг; копію ордеру на надання правничої допомоги.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем було понесено витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується вище переліченими доказами. 
В той же час, при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п. 
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. 
Згідно висновків Верховного Суду у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним згідно ціни позову. 
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги складність справи, суму заборгованості відповідача, часткове задоволення позову, фактичну відсутність участі адвоката у розгляді справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. 
Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволено частково (95,01%) відповідно до статі 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 529,55 грн.
Керуючись ст. ст. 141-142, 263-265 ЦПК України, суд -
вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит № 10138452 від 23.10.2023 станом на 20.02.2024 в розмірі 21 698,75 грн. (двадцять одна тисяча шістсот дев`яносто вісім гривень 75 копійок), яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 5 750,00 грн., заборгованості за відсотками – 15 948,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» судовий збір у розмірі 2 529,55 грн. (дві тисячі п`ятсот двадцять дев`ять гривень 55 копійок).
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, адреса: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28;
відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Повний текст рішення складено 09.07.2026.

Суддя Г.А. Микульшина