ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" серпня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/788/26 
Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О. Гуменюк, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком"
до Управління соціальної політики Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області 
про стягнення 47 032,38 грн,
за участю представників сторін:
від позивача: Н. Романяк, дов. від 20.12.2025 № 10944,
від відповідача: Н. Шкіндер, дов. від 27.07.2026, 
УСТАНОВИВ:
У червні 2026 року Акціонерне товариство "Укртелеком" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Управління соціальної політики Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про стягнення 47 032,38 грн витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Згідно із позовною заявою, в період з січня 2022 року по грудень 2025 року позивачем надавалися послуги зв`язку на пільгових умовах жителям Костопільської міської територіальної громади, що включені до Єдиного державного автоматичного реєстру осіб, які мають право на пільги, встановлені законодавством, розмір яких підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг (за формою №2). Споживачі отримували рахунки для оплати за мінусом пільги, а різниця між вартістю тарифу та рахунком пільговика відображалася у розрахунках та скеровувалася відповідачу. Усупереч вимогам чинного законодавства витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг населенню на пільгових умовах в період з січня 2022 року по грудень 2025 року, відповідачем компенсовані позивачу не були. Станом на день подання позову невідшкодованою є сума пільг, наданих за період з січня 2022 року по грудень 2025 року в розмірі 47 032,38 грн, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ЦК України, БК України, постанову КМ України № 117 від 29.01.2003 тощо.

24.07.2026 від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого на Управління не покладено функції з призначення, нарахування та виплати житлових субсидій і пільг громадянам об`єднаного Рівненського району. Усі особові справи отримувачів пільг на житлово-комунальні послуги передані до відділу обслуговування громадян ГУ ПФ України в Рівненській області, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. 

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.
Ухвалою суду від 25.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 27.07.2026.

У судовому засіданні 27.07.2027 оголошено перерву на 24.08.2026. 

Заяв і клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Позивач надав у період січня 2022 року - грудня 2025 року послуги зв`язку на пільгових умовах жителям Костопільської міської територіальної громади Рівненської області, які включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, що має право на пільги, у сумі 47 032,38 грн.

13.08.2025 та 06.05.2026 позивач надіслав на адресу відповідача претензії про відшкодування 47 032,38 грн за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення, на що відповіді не отримав. 

На підтвердження наданих послуг позивач надіслав на електронну адресу відповідача 'usvp5616@rv.gov.ua у вигляді файлу DBF-формату помісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за категоріями пільговиків, із зазначенням сум, які підлягають відшкодуванню (компенсації).

Розрахунки видатків по категоріях пільг на відшкодування витрат містили узагальнені відомості про обсяг та суму наданих пільг за категоріями пільговиків; перелік осіб, яким були надані послуги на пільгових умовах, відомості, за якими можливо ідентифікувати особу-пільговика (прізвище, ім`я, по батькові пільговика, місце проживання такої особи, її ідентифікаційний номер), вид пільги та період їх надання, суму пільги по кожному окремому пільговику та загальну суму витрат позивача, які він при цьому поніс і які підлягають відшкодуванню відповідачем за кожен місяць спірного періоду.

Так, за період з січня 2022 року по грудень 2025 року сума неотриманої компенсації за надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення Костопільської територіальної громади становить 47 032,38 грн, а саме: січень 2022 року - 2 273,31 грн, лютий 2022 року - 2 109,11 грн, березень 2022 року - 1 999,97 грн, квітень 2022 року - 1 998,91 грн, травень 2022 року - 2 012,65 грн, червень 2022 року - 1 694,71 грн, липень 2022 року - 1 812,67 грн, серпень 2022 року - 1 694,71 грн, вересень 2022 року - 1 694,71 грн, жовтень 2022 року - 1 586,68 грн, листопад 2022 року - 2 030,00 грн, грудень 2022 року - 2016,48 грн, січень 2023 року - 1 745,50 грн, лютий 2023 року - 1 495,02 грн, березень 2023 року - 1 330,00 грн, квітень 2023 року - 1 323,01 грн, травень 2023 року - 1 356,56 грн, червень 2023 року - -401,36 грн, липень 2023 року - 1 267,35 грн, серпень 2023 року - 1 210,12 грн, вересень 2023 року - 1 082,40 грн, жовтень 2023 року - 1 081,46 грн, листопад 2023 року - 881,52 грн, грудень 2023 року - 760,41 грн, січень 2024 року -763,14 грн, лютий 2024 року - 745,86 грн, березень 2024 року - 877,50 грн, квітень 2024 року - 396,28 грн, травень 2024 року - 537,82 грн, червень 2024 року - 568,75 грн, липень 2024 року - 585,00 грн, серпень 2024 року - 585,00 грн, вересень 2024 року - 585,00 грн, жовтень 2024 року - 474,91 грн, листопад 2024 року - 390,00 грн, грудень 2024 року - 390,00 грн, січень 2025 року - 510,00 грн, лютий 2025 року - 510,00 грн, березень 2025 року - 510,00 грн, квітень 2025 року - 510,00 грн, травень 2025 року - 255,00 грн, червень 2025 року - 255,00 грн, липень 2025 року - 255,00 грн, серпень 2025 року - 255,00 грн, вересень 2025 року - 255,00 грн, жовтень 2025 року - 255,00 грн, листопад 2025 року - 255,00 грн, грудень 2025 року - 255,00 грн.

У вимозі від 01.05.2026 позивач просив відповідача перевірити інформацію, розрахунки наданих послуг та відшкодувати витрати за надані послуги зв`язку на пільгових умовах жителям Костопільської територіальної громади і, у разі виявлення розбіжностей щодо кількості пільговиків або розміру пільг, надіслати їх на електронну адресу позивача. 

Відповідач за спірні періоди інформацію не звірив і борг не сплатив.

Відсутність відшкодування відповідачем понесених витрат за надані телекомунікаційні послуги населенню на пільгових умовах стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду з позовними вимогами про стягнення сумі 47 032,38 грн боргу з відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговій категорії населення за вказаний період.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із наданням операторами телекомунікацій споживачам, які мають установлені законодавством пільги, телекомунікаційних послуг з урахуванням цих пільг, а також із відшкодуванням витрат на надання таких послуг, регулювання яких здійснюється ЦК України, БК України, Законами України "Про електронні комунікації", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", "Про охорону дитинства", “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, постановою КМ України від 29.01.200 № 117 "Про єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" тощо.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Як установлено судом із фактичних обставин справи, предметом заявлених позовних вимог у цій справі є відшкодуванням витрат за надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах. Позивач відповідачем у спірних правовідносин визначив Управління соціальної політики Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області. 

Вирішення вказаного спору, перш за все, потребує визначення належного відповідача у спірних правовідносинах: безпосередньо відповідача, органу місцевого самоврядування, органів ПФ України, КМ України тощо. 

Досліджуючи вказане питання, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

АТ «Укртелеком» є оператором електронних комунікацій, який надає електронні комунікаційні (телекомунікаційні) послуги споживачам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначає Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

У статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки.

Відповідно до частин другої, третьої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Пільги з оплати користування послугами зв`язку та комунікаційними послугами передбачено низкою законодавчих актів України. Так, перелік категорій громадян, яким державою встановлені державні соціальні гарантії у вигляді пільг, визначено, зокрема, законами України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно із частиною першою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до статті 143 Конституції України та статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження органів місцевого самоврядування поділяються на власні (самоврядні) та делеговані, тобто повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом.

Здійснення зазначених соціальних виплат належить саме до делегованих і має супроводжуватися відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.

За положеннями пункту «а» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення.

Тобто встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету.

Зазначене відповідає положенням частини третьої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Відповідно до підпункту «є» пункту 9 частини першої статті 87 БК України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Судом установлено, що наразі такий перелік не затверджений. Це однак не змінює фактичного існування програм у галузі соціального захисту і соціального забезпечення, які гарантують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Положення пункту 6 статті 92 Конституції України та наведених статей Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» у сукупності свідчать про те, що покладання обов`язків із відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Верховний Суд у постанові від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 виснував, що належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений головним розпорядником бюджетних коштів у законі про державний бюджет, прийнятому законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Наведена правова позиція з питань встановлення соціальних пільг і гарантій та суб`єктів, які зобов`язані фінансувати такі пільги, наведена в постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21, від 01.02.2022 у справі № 904/141/20, від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21, від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21 та зводиться до того, що пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади і саме держава як замовник послуг є боржником у цих правовідносинах.

Отже, у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг, наданих особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.

Наведене відповідає правовому висновку щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів із метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та інших (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).

Відтак стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава.

Стягнення компенсації витрат за рахунок видатків місцевих бюджетів було б можливим лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 та від 06.10.2023 у справі № 916/429/23.

Суд вважає за необхідне зазначити, що законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік» міжбюджетні трансферти (субвенції / дотації) із Державного бюджету України місцевому бюджету на видатки на пільги з послуг зв`язку не передбачалися.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставини віднесення видатків на покриття пільг за послуги зв`язку до місцевого бюджету Костопільської міської територіальної громади, зокрема шляхом прийняття вказаною радою відповідного рішення щодо надання додаткових гарантій соціального захисту населення або отримання субвенцій з державного бюджету.

Отже, оскільки матеріали справи не містять інформації та доказів надання відповідних субвенцій з Державного бюджету України місцевому бюджету, відтак відсутні підстави вважати, що орган місцевого самоврядування мав здійснювати відшкодування за рахунок видатків із місцевого бюджету.

Водночас суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачено обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Відтак у позивача, який надав послуги зв`язку особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, виникло право на відшкодування частини вартості таких послуг зв`язку за рахунок держави як платника, а у держави - обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані послуги (постанова Верховного Суду від 28.07.2026 у справі № 910/6201/24).

При цьому судом також не установлено, що відповідача у цій справі або органи ПФ України визначено головними розпорядниками бюджетних коштів у законах про державний бюджет на 2022-2025 роки, прийнятих законодавцем у роках, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації. 

Ураховуючи викладене, за відсутності визначеного законом головного розпорядника видатків Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Статтею 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Виходячи з наведеного, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. 

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

При цьому суд звертає увагу позивача, що заміна неналежного відповідача належним здійснюється виключно за заявою позивача, що визначено частиною другою статті 48 ГПК України, в силу якої, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Однак під час розгляду цієї справи, від позивача клопотання про заміну неналежного відповідача до суду не надходило.

Висновки суду за результатами вирішення спору.
За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були дослідженні судом, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що останній пред`явлений до неналежного відповідача. 

Розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частиною першою статті 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40 грн. При цьому, як установлено судом, позивачем позовну заяву з доданими документами подано в електронній формі.

За правилами частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, відтак судовий збір в розмірі 2 662,40 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 120, 123, 129, 233, 236 - 241, 252 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Акціонерного товариства "Укртелеком" до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про стягнення 47 032,38 грн відмовити.

Позивач: Акціонерне товариство "Укртелеком" (01601,м. Київ, бульвар Шевченка, 18, ідентифікаційний код 21560766).

Відповідач: Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області (33020, Рівненська область, Рівненський район, м. Рівне, вул. Соборна, буд. 366-а, ідентифікаційний код 03195412).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини перша, друга статті 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 256 ГПК України).

Інформацію у справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 24.08.2026.

Суддя О.Андрійчук