ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.09.2026 | Справа №607/17475/26 Провадження №3/607/4924/2026

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Царук І.М., розглянувши матеріали справи, яка надійшла з Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Багатківці Тернопільського району Тернопільської області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , 
за ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВБА №033252 від 09.08.2026, ОСОБА_1 ставиться у провину те, що він 09.08.2026 близько 23 год. 30 хв., будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за вчинення домашнього насильства, перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї падчерки ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: висловлював словесні образи, внаслідок чого завдав шкоди її психічному здоров`ю. Вказаними діями ОСОБА_1 , на думку особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, порушив вимоги пунктів 3, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
21.08.2026 від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 та потерпілої ОСОБА_2 на адресу суду надійшла спільна заява, у якій останні просили розглядати дану справу без їх участі та зазначили, що 09.08.2026 близько 23 год. 30 хв. між ними відбулася побутова сварка без настання негативних наслідків у виді завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої та просили врахувати, що на даний час вони помирилися, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просила не притягати її вітчима ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, із заявою про відкладення розгляду справи не звертався.
За наведеного, та враховуючи положення ч. 2 ст. 268 КУпАП, згідно з якими адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, не відноситься до правопорушень, по яким є обов`язковою присутність в судовому засіданні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вважаю за необхідне провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на підставі наявних матеріалів.
Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ч. 3 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність особи наступає у випадку вчинення домашнього насильства, тобто умисного вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, або у разі вчинення вказаних діянь стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з вказаних вище порушень.
Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру із визначених диспозицією вказаної норми, та передбачає існування такої обов`язкової ознаки як настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Суб`єктивна сторона зазначеного правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу, тобто коли особа (кривдник) усвідомлює протиправний характер своїх дій (бездіяльності), передбачає настання шкідливих наслідків для фізичного чи психічного здоров`я потерпілого та бажає або свідомо допускає їх настання.
Відтак, для встановлення події правопорушення, зазначеного у ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство, виходячи з його законодавчого визначення.
Законодавче визначення терміну «домашнє насильство» закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 1 р. І Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно з яким домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з пунктом 14 ч. 1 ст. 1 р. І вказаного Закону психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
З наведеного вбачається, що домашнє насильство є правопорушенням із матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання відповідних суспільно небезпечних наслідків у виді завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
При цьому, насильство у сім`ї будь-якого характеру, відрізняється від звичайних конфліктних ситуацій, суперечок чи побутових сварок, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози для подальшого розвитку здорових стосунків між членами сім`ї, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, та тягнуть спричинення шкоди здоров`ю потерпілого.
Таким чином, самі по собі словесні образи під час конфлікту чи суперечки самостійно не формують собою домашнє насильство та утворюють склад цього адміністративного правопорушення лише в тому випадку, коли такі дії спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. При розгляді справи суд також враховує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП і не може бути перекладено на суд.
Як видно, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, до матеріалів справи долучено: протокол про адміністративне правопорушення серії ВБА №033252 від 09.08.2026; витяг з ІПНП України від 10.08.2026; протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.08.2026; письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09.08.2026; копію термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №654502 від 09.08.2026; форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 09.08.2026; копії постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.01.2026 у справі №607/22772/25 та від 13.01.2026 у справі №607/278/26.
Однак, долучені до матеріалів справи документи, на переконання судді, не підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, оскільки не містять доказів на підтвердження того, що внаслідок його дій було завдано шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 , що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього адміністративного правопорушення, яка має утворювати його склад у сукупності з іншими обставинами.
За наведеного, сам по собі складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, не може бути визнаний єдиним належним та допустимим доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, в частині підтвердження факту вчинення особою певних діянь, оскільки за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а викладені у ньому обставини повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду.
Отже, враховуючи, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що в результаті дій ОСОБА_1 було завдано шкоди фізичному або психічному здоров`ю його падчерці ОСОБА_2 , та беручи до уваги відомості, зазначені у поданій останніми до суду письмовій заяві, доходжу висновку, що сімейний конфлікт, який очевидно мав місце 09.08.2026 близько 23 год. 30 хв. між ОСОБА_1 та його падчеркою ОСОБА_2 , не може вважатись вчиненням ОСОБА_1 домашнього насильства у розумінні вимог статті 173-2 КУпАП та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Крім того, суддя звертає увагу на те, що складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ВБА №033252 від 09.08.2026 містить посилання на вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-3 КУпАП, що суперечить суті поставленого ОСОБА_1 у провину адміністративного правопорушення та не відповідає вимогам ч. 1 ст. 256 КУпАП.
Враховуючи викладене, а також те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, доходжу висновку про відсутність в матеріалах справи належних та достатніх доказів, які б доводили факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
При цьому, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, яка притягується до відповідальності, і лише в межах зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення обвинувачення, на підставі зібраних посадовою особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, доказів. Суд не має збирати з власної ініціативи докази, позаяк в протилежному випадку суд згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути визнаний безстороннім.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
З таких підстав, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 40-1 КУпАП судовий збір стягується лише в разі винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. Оскільки адміністративне стягнення до ОСОБА_1 не застосовується, судовий збір стягненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 247, 283-285, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя
ПОСТАНОВИВ:
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Постанова може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня винесення.

Суддя | І. М. Царук