ПОСТАНОВА 
Іменем України

21 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 404/6042/24
провадження № 22-ц/4809/742/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького (суддя Мохонько В. В.) від 17.12.2025, 
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
04.07.2024 ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням поданої 29.04.2025 заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просила суд про таке:
1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 719 785,23 грн за 44,5 % вартості квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2) припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на його частину квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
3) визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем з 26.08.2000 по 24.02.2025, а саме 06.06.2005, вони придбали квартира загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Це майно придбано ними за кошти в сумі 68028.00 грн, які були отримані згідно з кредитною угодою від 07.05.2004 № 190, укладеною між ОСОБА_2 та Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву.
Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .
За період перебування у шлюбі вони сплатили 60% кредиту. Надалі ОСОБА_2 сплатив самостійно 14,5 % кредиту, а ОСОБА_1 – 25,5 % кредиту. Станом на 15.06.2024 заборгованість за кредитом повністю сплачено.
Позивачка вважає, що їй належить частка у праві власності на квартиру в розмірі 55,5 % квартири, а відповідачу – 44,5%.
Після розірвання їх шлюбу позивачка залишилася проживати у квартирі. Але відповідач чинить їй у цьому перешкоди. Спільне користування квартирою є неможливим через погані стосунки колишнього подружжя. Домовленості про поділ спільного майна вони не досягли.
2.Короткий зміст рішення суду
17.12.2025 Фортечний районний суд міста Кропивницького ухвалив рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовив повністю.
Рішення суду обґрунтоване тим, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач не давав згоди на отримання компенсації, що є порушенням норм ст. 71 СК України та ч. 2 ст. 364 ЦК України.
Суд врахував, що спірна квартира є сумісно нажитим майном подружжя, частки чоловіка та дружини в якому є рівними.
Суд не знайшов підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для задоволення позову. Також суд вказав, що задоволення позову матиме наслідком порушення ст. 1 Першого протоколу Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не відповідач не дав згоди на отримання грошової компенсації своєї частки у майні, що також є порушенням норм ст. 71 СК України та ч. 2 ст. 364 ЦК України.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник – адвокат Васильченко Зоя Сергіївна, звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 17.12.2025 у справі № 404/6042/24, просить скасувати це рішення та ухвалити нове, який задовольнити її позов.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що після розірвання шлюбу продовж 10 років у спірній квартирі проживає ОСОБА_1 , але 03.07.2024 відповідач звернувся з заявою до Кропивницького МЕМ про відключення електроенергії.
Спірна квартира є неподільною, а Відповідач добровільно не бажає вирішити питання щодо розподілу спільного сумісного майна, тому ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав на підставі ч. 2 ст. 365 ЦК України.
Суд першої інстанції не врахував, що обраний нею спосіб поділу спірної квартири є найбільш ефективним, адже повністю вирішує спір між сторонами щодо цього майна шляхом виплати компенсації вартості частки відповідача.
Суд не звернув уваги на наявність обставин передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, що спірним майном є квартира, неподільне майно, спільне володіння і користування яким є неможливим з огляду на особисті неприязні стосунки між сторонами. До того ж частка будь-кого зі співвласників не може бути виділена в натурі. 
Присудження відповідачу грошової компенсації за його частку в майні не завдасть шкоди його інтересам так, як він не проживає у квартирі продовж десяти років, а позивачка внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі оціненої експертом вартості частки відповідача. 
Суд дійшов помилкового висновку про те, що ненадання згоди відповідача на отримання компенсації за належну йому частку у спільному майні є підставою для відмови у позові, з огляду на те, що визначений законом порядок припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі ст. 365 ЦК України не передбачає обов`язкового надання такої згоди іншим співвласником (відповідачем у справі). 
Посилання суду на те, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою, стосується випадків, передбачених ст. 364 ЦК України, відповідно до якої співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Водночас правовою підставою позову є норма ст. 365 ЦК України.
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого дії представник – адвокат Майнард Наталія Олександрівна, подав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому виклав свою незгоду з вимогами та доводами апелянта. Доводи відзиву полягають у тому, що, на переконання відповідача, у справі позивачка не спростувала презумпції рівності часток подружжя у майні та не довела того, що її частка у майні є більшою. Розмір частки відповідача у спільному майні не можна вважати незначним. Крім того, відповідач не має у власності житла, до того ж з ним у найманій квартирі проживають неповнолітні діти.
Суд першої інстанції загалом правильно і повно встановив обставини справи та вирішив спір відповідно до закону.
5.Короткий зміст пояснень учасників справи у судовому засіданні 21.04.2026
ОСОБА_1 особисто в судове засідання не з`явилася, але її представник – адвокат Васильченко Зоя Сергіївна підтримала апеляційну скаргу та надала усні пояснення щодо обставин справи.
ОСОБА_2 та його представник – адвокат Майнард Наталія Олександрівна повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставлення судової повістки в електронний кабінет адвоката Майнард Наталії Олександрівни 18.03.2026. Однак, відповідач та його представник у призначений час в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.  Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те що відповідач та його представник повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Відтак колегія суддів апеляційного суду на місці постановила ухвалу про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
З 26.08.2000 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2015 у справі № 404/10370/14-ц, що набрало законної сили 08.04.2025 (том 1, а. с. 130).
07.05.2004 між Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 була укладена кредитна угода № 190. 
Згідно з п. 1.1 цієї кредитної умови на підставі умов Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» від 29.05.2001 № 584 Фонд від імені Держави надав позичальнику прями адресний (цільовий) кредит у сумі 68028,00 грн терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди.
Відповідно до п. 1.2 кредитної угоди кредит надано на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 57,92 кв.м згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 7 – 9).
Вказана кредитна угода була забезпечена договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_2 та Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (том 1, а. с. 12 – 14).
06.06.2005 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 11.05.2005 № 664 ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 6).
Право власності на це майно зареєстроване ОКН «Кіровоградське обласне бюро технічної інвернтарізації» 25.07.2005 (том 1, а. с. 6 на звороті).
25.03.2022 був зареєстрований шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу прізвище останньої змінено на ОСОБА_6 (том 1, а. с. 18). 
З часу укладення кредитним договором від 07.05.2004 № 190 до дня розірвання шлюбу сторін у справі, тобто по 28.02.2015, кредит повернуто частково на суму 40814,93 грн. Надалі, з 01.03.2015 по 31.03.2024 ОСОБА_2 сплатив кредит на суму 10383,14 грн. 06.05.2024 від імені ОСОБА_2 через ОСОБА_7 сплачено кредит в сумі 18073,93 грн. 
Станом на 15.06.2024 умови кредитної угоди від 07.05.2004 № 190 виконано в повному обсязі, в тому числі здійснено повний розрахунок за вказаним договором, що підтверджується довідкою, наданою Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (том 1, а. с. 17).
Згідно з висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково – дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 18.02.2025 за № 2127/24-27, складеним за результатом проведення судово оціночно-будівельної експертизи, ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за порівняльним методичним підходом в цінах станом на дату проведення експертизи (18.02.2025) складає 1617494,90 грн (том 1 а. с. 197 – 217).
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1.Норми права та їх джерела
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ст. 41 Конституції України).
За змістом статей 316, 317, 319 ЦК України права власності полягає у праві особи (власника) володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України).
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України).
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Крім того, згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1ст. 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Аналогічну за змістом норму містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Підстави, за яких за рішенням суду частка одного із подружжя може бути збільшена передбачені ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України).
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4, ч. 5 ст. 74 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 СК України).
8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У цій справі на вирішення суду передано спір співвласників квартири, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у період їх шлюбу. Позивачка ОСОБА_1 визнавала, що вказана квартира є їх спільною сумісною вартістю, але доводила, що на випадок поділу цього майна її частка є більшою у зв`язку із тим, що після розірвання шлюбу вона сплатила більшу частину спільного кредитного зобов`язання, яке виникло у період шлюбу та не припинилося його виконанням до його розірвання. Вказаною обставиною, а також тим, що їх спільне володіння і користування квартирою (неподільним майном) стало неможливим, вона обґрунтувала свій позов про припинення права відповідача на частку у спільному майні.
Встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц, п. 70).
Норми ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України встановлюють презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така презумпція є спростовною, відтак один із подружжя  оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує нормі ч. 4 ст. 65 цього Кодексу. Їх зміст зводиться до того, що укладений одним із подружжя договір в інтересах сім`ї створює для другого подружжя спільні права на отримане за таким договором, а також спільні обов`язки.
Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (п. 61 вказаної постанови).
У постанові Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 758/5172/20 зазначено, що для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира була набута у період, коли ОСОБА_2 і  ОСОБА_1  перебували у шлюбі, а тому суд виходив з презумпції спільної сумісної власності на це майно, яку жоден із них не спростовував.
Грошові кошти в сумі 68028,00 грн, які були отримані ОСОБА_2 на підставі кредитної угоди від 07.05.2004 № 190, яка була укладена між Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ним, предметом якої було отримання кредитку для будівництва (реконструкцію) житла для сім`ї, тобто спірної квартири, становили спільну сумісну власність сторін у цій справі, які на той час були подружжям. 
Зобов`язання за кредитною угодою від 07.05.2004 № 190 є спільним зобов`язанням сторін у справі, яке визнається ними та за яким вини відповідають як солідарні боржники. 
Письмовими доказами у справі підтверджено, що в період шлюбу зобов`язання за кредитною угодою від 07.05.2004 № 190 було виконане частково на суму 40814,83 грн.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 на погашення цієї кредитної заборгованості сплатив особисті кошти в сумі 10383,14 грн, а ОСОБА_1 – 18073,93 грн.
Згідно з довідкою Кіровоградського регіонального відділення державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» станом на 15.06.2024 умови кредитної угоди від 07.05.2004 № 190 виконано у повному обсязі, здійснено повний розрахунок (том 1, а. с. 17).
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли в обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України, відповідно до якої боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 712/6574/16-ц.
Такий висновок сформулював Верховний Суд у постанові від 01.09.2022 у справі № 295/9244/17. 
Крім того, виконання одним із подружжя замість іншого солідарного обов`язку за рахунок власних коштів підлягає врахуванню під час поділу майна, а саме враховується сплачена ним сума на погашення спільного боргу, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Враховуючи викладене, а також те, що на погашення кредитної заборгованості позивачка сплатила більшу суму особистих коштів, ніж відповідач (18073,93 - 10383,14 / 2 = 3845,40 грн), вказана різниця підлягає врахуванню на випадок поділу спільного майна сторін у справі.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про припинення права відповідача на частку у спільному майні з виплатою йому грошової компенсації за його частку, вказуючи правовою підставою своєї вимоги норму ст. 365 ЦК України.
Таким чином, у разі задоволення вимоги позивачки, розмір виплаченої відповідачу компенсації мав бути зменшений на вказані вище за текстом цієї постанови 3845,40 грн.
Та обставина, що позивачка, як солідарний боржник за кредитним договором, сплатила більшу частину боргу у порівняні з відповідачем не спростовує той факт, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя і їх частки у праві власності на неї є рівними.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову навів два самостійних мотиви: 1) відповідач не дав згоди на отримання грошової компенсації своєї частки у майні, що також є порушенням норм ст. 71 СК України та ч. 2 ст. 364 ЦК України; 2) відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку у спільному майні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд помилково посилався на норми ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України та ч. 2 ст. 364 ЦК України так, як вказані норми встановлюють механізм захисту інтересів того зі співвласників, зокрема подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого зі співвласників (подружжя), з подальшим припиненням його права власності на цю частку.
Натомість позивачка просила суд визнати за нею право власності на всю квартиру, сплативши відповідачу грошову компенсацію за його частку в майні, тобто її вимога регулюється нормами ст. 365 ЦК України, на що доречно в апеляційній скарзі вказала позивачка.
Положення ст. 364, ст. 365 ЦК України визначають механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору. 
Таким чином, підстави та порядок припинення для одного зі співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності є різними.
У ст. 321 ЦК України реалізовано конституційний принцип непорушності права власності, визначений ст. 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1 - 3). Водночас потрібно зважати на те, що правило п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі приписів цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, визначених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, визначених цією статтею.
Позивачка посилалася в обґрунтування своїх вимог на те, що квартира є неподільною річчю та що їх з відповідачем спільне володіння та користування цим майном є неможливим, тобто вона посилалася на пункти 2, 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з тим, що за своєю суттю квартира відповідає визначенню неподільної речі, наведеному у ч. 2 ст. 183 ЦК України.
Крім того, зважаючи на те, що шлюб між сторонами у справі розірваний у 2015 році, позивачка вступила в новий шлюб, що підтверджується доказами у справі, відповідач також стверджував, що він має нову сім`ю, хоча доказів цього до суду і не надав, а тому очевидним є те, що спільне володіння і користування сторонами їх квартирою є неможливим.
Щодо того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї, то при вирішенні цього питання потрібно мати на увазі таке.
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).
Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Ґіллоу проти Сполученого Королівства», 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру», 18.02.1999).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, які визначені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008).
До того ж втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», 27.05.2004).
Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом з огляду на відповідні принципи ст. 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини», рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», рішення у справі «Косіч проти Хорватії», рішення у справі «Пауліч проти Хорватії»). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальних вимог було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», 13.05.2008).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, відповідно до яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Наведені вище критерії, сформульовані в практиці ЄСПЛ, підтверджують, що втрата єдиного житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантоване ст. 8 Конвенції. Таке втручання допускається лише за умови, що воно переслідує легітимну мету, є пропорційним та супроводжується достатніми процесуальними гарантіями, зокрема можливістю незалежного суду оцінити співмірність заходу з урахуванням конкретних обставин справи.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що з 2015 року відповідач ОСОБА_2 не поживає у спірній квартирі, хоча місце його проживання залишається зареєстрованим за цією адресою.
Сторони не надали відомостей про наявність у кожного з них окремо іншого житла, крім спірної квартири.
Проте, відповідач у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу повідомив суд, що він проживає в орендованому житлі, але доказів цього до суду не надав. Також він повідомив, що після розлучення залишив квартиру колишній дружині, тобто позивачці. Також він вказав, що після погашення кредитної заборгованості на придбання квартири він запропонував позивачці придбати його частку у їх спільній квартирі за ринковою вартістю, визначеною у звіті про оцінку мана, складеному ТОВ «Юридично-експертна компанія «Юрконсалтинг» від 12.07.2024, але домовленості про це вони не досягли.
За таких обставин можна вважати, що відповідач має інше житло у якому він проживає та не має інтересу щодо проживання у спірній квартирі й не заперечує проти отримання від позивачки грошової компенсації за свою частку у майні, але вони не досягли домовленості про ціну.
Відтак, висновок суд про те, що задоволення пред`явленого ОСОБА_1 позову завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї, порушитть його права на житло є необґрунтованими, суперечить обставинам справи та по суті суперечать позиції відповідача у цій справі.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що у справі доведено наявність передбачених пунктами 2 – 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у розмірі у праві власності на спірну квартиру.
Проте, ще однією умовою для задоволення позову, яка має бути виконана позивачкою є попереднього внесення нею вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України.
Згідно з висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково – дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 18.02.2025 за № 2127/24-27, складеним за результатом проведення судової оціночно-будівельної експертизи, ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість квартири за порівняльним методичним підходом в цінах станом на дату проведення експертизи (18.02.2025) складає 1617494,90 грн (том 1 а. с. 197 – 217).
Колегія суддів відхиляє незгоду відповідача з експертою оцінкою вартості їх з позивачкою спільного майна так, як він не скористався своїм правом і не просив суд про призначення повторної експертизи, за умови доведеності для цього підстав. передбачених ч. 2 ст. 113 ЦПК України, а також не надав іншого висновку експерта з цього питання.
Відтак вартість належної відповідачу частки у праві власності на квартиру становить: 1617494,90 / 2 = 808747,45 грн. 
Колегія суддів вище за текстом цієї постанови вже вказувала, що ця частка підлягає зменшенню на суму 3845,40 грн, тому її вартість становить: 808747,45 - 3845,40 = 804902,05 грн.
Натомість позивачка внесла на депозитний рахунок кошти двома платежами, 375000.00 грн і 378000,00 грн, загалом в сумі 753000,00 грн (том 2, а. с. 5, 6).
Таким чином, позивачка внесла не всю суму вартості частки відповідача (невнесеною у депозит суду є сума 51902,05 грн), а тому у справі відсутня сукупність усіх обставин, які відповідно до ст. 365 ЦК України є підставою для припинення за її вимогою належного відповідачу права на частку у їх спільному майні.
Водночас відмовляючи повністю у задоволенні позову, суд не звернув уваги на те, що у такому випадку невирішеним залишається спір між сторонами що розміру їх часток у спільному майні. Суд мав визначити розмір часток кожного зі співвласників, за значивши про це у резолютивній частині рішення. При цьому колегія суддів вважає, що це не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позивачка при зверненні до суду оспорювала рівність часток колишнього подружжя у їх спільному майні, вимагаючи визнання за нею права на більшу частку при поділі спільного майна та, як наслідок присудження відповідачу компенсації на меншу частку, натомість відповідач проти цього заперечував. 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Встановивши обставини справи, суд першої інстанції зробив неправильні висновки, викладені у мотивувальній частині рішенні, які не повною мірою відповідають встановленим обставинам справи. Крім того, суд неправильно застосування норм матеріального права, що потягло ухвалення помилкового рішення про повну відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України такі недоліки рішення суду є підставою для його скасування й ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із тим, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, він змінює розподіл судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
Позивачка за подання до суду першої інстанції позовної заяви та заяви про забезпечення позову сплатила судовий збір у загальній сумі 16783,23 грн (том 1, а. с. 24, 29, 40, 41), а також за подання до суду апеляційної скарги – 19413,15 грн (том 2, а. с. 52), всього – 36196,38 грн.
З огляду на те що суд визначив рівні частки сторін у їх спільному майні, її позов задоволено на половину, а тому на відповідача покладається обов`язок компенсувати половину сплаченого позивачкою судового збору – 18098,19 грн.
Натомість в суді першої інстанції позивач просив розподілити його витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.
Реальність та розмір цих витрат він доводив письмовими доказами: договором про надання правничої допомоги, укладеним ним з адвокатом Майнард Н. О. (том 2, а. с. 19 – 22), ордером на надання правничої допомоги серія ВА № 1086288 від 21.07.2024 (том 2, а. с. 24), актом виконаних робіт від 15.12.2025 згідно з яким вартість складання відзиву на позовну заяву та процесуальних заяв відповідача у цій справі становить 5000,00 грн, а вартість участі адвоката у 5-ти судових засіданнях – 10000,00 грн (том 2, а. с. 23).
Позивачка не скористалася своїм правом, передбаченим ч. 5 ст. 137 ЦПК України, клопотання про зменшення цих витрат відповідача до суду не надала.
Керуючись принципом розподілу, встановленому п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, на позивачку покладається обов`язок компенсувати половину витрат відповідача на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті, що становить 7500,00 грн.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає грошова компенсація за різницю у судових витрата, на які вони мають права за наслідками вирішення прави - 10598,19 грн (18098,19 – 7500 = 10598,19).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 17.12.2025 скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_2 . 
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_2 . 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) компенсацію судових витрат у сумі 10598,19 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 24.07.2026.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник