Справа № 161/27224/25 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/820/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Карпук А. К., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зва кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 квітня 2026 року
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Діджи Фінанс» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Віва Капітал») та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» №1404841464821 (далі – кредитний договір). Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який був надісланий на номер його мобільного телефону. Згідно з умовами цього договору відповідач отримав кредит на таких умовах: тип кредиту – кредит, сума кредитного ліміту – 4 300 грн, строк кредитування – 120 днів з 18 лютого 2024 року по 17 червня 2024 року, дисконтна процентна ставка – 2,45%, базова процентна ставка – 2,45%. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. ТОВ «ФК «Віва Капітал» свої зобов`язання за цим договором виконало, надало відповідачу кредит в обумовленому договором розмірі. Проте, в порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконав, кредит не повернув та проценти за користування грошовими коштами не сплатив.
18 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу № 18102024, згідно з умовами якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року. На момент переходу права грошової вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість відповідача склала 16 942 грн, з яких: 4 300 грн – заборгованість за тілом кредиту, 12 642 грн – заборгованість за відсотками. Після набуття права вимоги товариство додаткових нарахувань відповідачу не здійснювало. 15 серпня 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» надіслало на поштову адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу, в якій повідомило його про відступлення права вимоги, із зазначенням суми боргу, а також вимогу про сплату вказаної заборгованості, проте відповідач борг не погасив.
Ураховуючи наведене, ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №1404841464821 від 18 лютого 2024 року у розмірі 16 942 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 квітня 2026 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року у розмірі 16 942 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» задовольнити частково та стягнути з нього на користь вказаного товариства заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 000 грн, що становить тіло кредиту, а також сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у повному обсязі у цій справі. Рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки він не міг бути присутнім у судовому засіданні, бо на даний час проходить військову службу. Суд не прийняв до уваги той факт, що він надсилав підтвердження проходження військової служби до ТОВ «ФК «Віва Капітал». Пізніше йому стало відомо, що вказане товариство відступило право грошової вимоги до нього за кредитним договором на користь ТОВ «Діджи Фінанс», що є необґрунтованим та сфальсифікованим. Він також є ветераном бойових дій та особою з інвалідністю внаслідок війни і надалі продовжує брати участь у заходах щодо захисту Батьківщини. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» Романенко М. Е., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у цій справі. Так, сторони кредитного договору погодили його істотні умови щодо суми кредиту, процентної ставки та строку дії договору. Відповідач підписав в електронній формі кредитний договір, отримав визначену умовами договору суму кредиту, якою користувався в межах строку дії договору. Проте, відповідач жодних платежів за кредитним договором не здійснював. Згідно з умовами пунктів 1.3.1., 1.4.1. кредитного договору позичальник зобов`язаний оплатити проценти в рекомендовану дату оплати, зазначену у графіку платежів (додаток 1), протягом дії кредиту. Дисконтна процентна ставка 2,45% застосовується в межах строку надання кредиту, визначеного п. 1.3. договору, але не більше перших 20 календарних днів користування кредитом, тобто з 1-го по 20-й день включно, що становить з 18 лютого 2024 року по 08 березня 2024 року і за вказаний період сума нарахованих процентів склала 2 107 грн. Оскільки позичальник не здійснив погашення заборгованості у визначену умовами кредитного договору рекомендовану дату оплати, передбачену п. 1.3.1. цього договору, він зобов`язаний сплатити проценти за базовою процентною ставкою 2,45%, встановленою п. 1.4.2. кредитного договору. Подальше нарахування процентів здійснювалося кредитодавцем у повній відповідності до погоджених умов кредитного договору, а саме за базовою процентною ставкою, встановленою п. 1.4.2. кредитного договору, протягом строку дії договору, визначеного п. 1.3 кредитного договору, з урахуванням положень п. 3.5. кредитного договору. Так, за період з 09 березня 2024 року по 16 червня 2024 року (100 календарних днів) розмір нарахованих процентів становить 10 535 грн, які у сукупності з нарахованими процентами за період з 18 лютого 2024 року по 08 березня 2024 року складають 12 642 грн. Крім того, відповідач у суді першої інстанції не надав належних та допустимих доказів проходження військової служби, зокрема військового квитка, які б підтверджували дату його призову на військову службу. Водночас навіть за умови врахування обставини призову відповідача на військову службу з 28 березня 2024 року, така обставина не може бути підставою для звільнення його від сплати процентів, нарахованих до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Так, проценти за кредитним договором нараховувалися за період з 18 лютого 2024 року по 18 жовтня 2024 року. При цьому частина процентів була нарахована за період з 18 лютого 2024 року по 27 березня 2024 року, тобто до призову відповідача на військову службу. У зазначений період відповідач користувався кредитними коштами та був зобов`язаний виконувати умови кредитного договору в повному обсязі, включаючи обов`язок зі сплати процентів за користування кредитом. Отже, проценти, нараховані за період з 18 лютого 2024 року по 27 березня 2024 року, є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 16 липня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить змінити, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» № 1404841464821. Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором S6S2Q6, який був надісланий на номер його мобільного телефону.
Пунктом 1.1. кредитного договору сторони визначили, що кредитодавець надає позичальнику кредит в національній валюті на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Так, згідно з умовами цього договору відповідач отримав кредит на таких умовах: сума кредитного ліміту – 4 300 грн. Тип кредиту – кредит (п. 1.2.); строк кредитування – 120 днів з 18 лютого 2024 року по 17 червня 2024 року. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 17 червня 2024 року або достроково (п. 1.3.); позичальник зобов`язаний оплатити проценти в рекомендовану дату оплати, зазначену у графіку платежів (додаток 1), протягом дії кредиту (п. 1.3.1.); тип процентної ставки – фіксована (п. 1.4.); дисконтна процентна ставка – 2,45% від суми кредиту за кожен день користування кредитом і застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.3. цього договору, але не більше перших 20 днів користування кредитом, тобто з 1 по 20 день включно (п. 1.4.1.); базова процентна ставка – 2,45% від суми кредиту за кожен день користування кредитом і застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.3. цього договору, після 20 днів користування кредитом, починаючи з 21 дня користування кредитом, по день повернення кредиту (п. 1.4.2.); загальні витрати за кредитом – 12 726 грн 74 коп. (п. 1.5.); цільове призначення кредиту - на споживчі цілі (п. 1.6.).
Графік платежів до кредитного договору № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року представлений в якості додатку № 1 до договору, який був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором S6S2Q6.
До укладення договору позичальник ОСОБА_1 підписав в електронній формі електронним підписом одноразовим ідентифікатором F6Y8F6 паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені контактні дані кредитодавця та основні умови кредитування.
На підтвердження укладення договору в електронному вигляді позивачем надано довідку ТОВ «ФК «Віва Капітал» про ідентифікацію, відповідно до якої відповідач ОСОБА_1 , з яким укладений кредитний договір № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року, ідентифікований ТОВ «ФК «Віва Капітал». Договір підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором: одноразовий ідентифікатор S6S2Q6; дата і час відправки ідентифікатора позичальнику: 18 лютого 2024 року 14:53; номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор: НОМЕР_1 , номер карти: НОМЕР_2 . Вказаний номер банківської картки, на яку мали бути зараховані кредитні кошти, був зазначений відповідачем також при укладенні кредитного договору.
Факт перерахування кредитних коштів підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» № 21736-1367165328-23122025 від 23 грудня 2025 року, відповідно до якої 18 лютого 2024 року здійснено переказ на картку № НОМЕР_2 у розмірі 4 300 грн, номер транзакції в системі 1367165328.
18 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу № 18102024, згідно з умовами якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року. Факт переходу права вимоги до позивача підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідача ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, розмір якої на момент переходу права грошової вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс» склав 16 942 грн, з яких: 4 300 грн – заборгованість за тілом кредиту, 12 642 грн – заборгованість за відсотками. 
Після набуття права вимоги товариство додаткових нарахувань відповідачу не здійснювало. 
15 серпня 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» надіслало на поштову адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу, в якій повідомило його про відступлення права вимоги, із зазначенням суми боргу, а також вимогу про сплату вказаної заборгованості, проте відповідач борг не погасив.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань щодо повернення наданого йому кредиту у строки, передбачені кредитним договором № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року, та не сплатив відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 16 942 грн, яка підлягає стягненню з нього на користь товариства.
Апеляційний суд не може повністю погодитися із такими висновками суду, враховуючи наступне. 
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
На підтвердження укладення кредитного договору № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Віва Капітал» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором S6S2Q6, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
Отже, підписання відповідачем договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам чинного законодавства.
У цій справі відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт укладення 18 лютого 2024 року з ТОВ «ФК «Віва Капітал» в електронній формі кредитного договору № 1404841464821 та отримання кредиту у розмірі 4 300 грн. Проте, відповідач не визнає існування у нього перед ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки вважає, що він як військовослужбовець згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» був звільнений від сплати процентів за користування кредитом. Фактично відповідач визнає існування у нього перед позивачем заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). 
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18). 
Наявні у цій справі докази підтверджують факт набуття позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» у встановленому законом порядку права вимоги до відповідача за кредитним договором № 1404841464821 від 18 лютого 2024 року, укладеним між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач надав належний розрахунок заборгованості на підтвердження розміру заборгованості позичальника. Урахувавши, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, до якого перейшло право грошової вимоги, заборгованості за вказаним кредитним договором.
Однак, при визначенні розміру кредитної заборгованості суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. 
Вищезазначену статтю було доповнено ч. 5 згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року. При цьому, вищезазначеним Законом Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» також було доповнено п. 17, відповідно до якого: «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5% (з 24 грудня 2023 року до 22 квітня 2024 року включно); - протягом наступних 120 днів - 1,5% (з 23 квітня 2024 року включно до 20 серпня 2024 року включно); - з 21 серпня 2024 року включно та надалі – 1%. Вищезазначений Закон набрав чинності 24 грудня 2023 року. 
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Зважаючи на те, що у цій справі кредитний договір був укладений 18 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тому строк дії п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Отже, відсотки за користування кредитом мали розраховуватися виходячи з максимального розміру денної процентної ставки 1%.
Згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції на час укладення кредитного договору, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Як вбачається з копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 27 березня 2024 року, відповідач ОСОБА_1 28 березня 2024 року на підставі Указу Президента України № 65 від 24 лютого 2022 року був призваний у Збройні Сили України по мобілізації і проходить військову службу на даний час. В апеляційній скарзі відповідач зазначав, що надсилав підтвердження проходження військової служби до ТОВ «ФК «Віва Капітал». При цьому зазначеної обставини позивач не спростував. Отже, починаючи з 28 березня 2024 року первісний кредитор не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом. 
Зважаючи на наведені обставини, проценти за користування кредитом підлягали нарахуванню первісним кредитором за період з 18 лютого 2024 року по 27 березня 2024 року включно (39 днів) за денною процентною ставкою 1%, що становить 1 677 грн (4 300 грн х 1% х 39 днів). Ураховуючи те, що відповідач платежів на погашення заборгованості не здійснював, тому за розрахунками апеляційного суду розмір кредитної заборгованості, який у даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 5 977 грн, з яких: 4 300 грн – заборгованість за тілом кредиту, 1 677 грн - заборгованість за відсотками.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить змінити, зменшивши розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором до 5 977 грн, з яких: 4 300 грн – заборгованість за тілом кредиту, 1677 грн - заборгованість за відсотками, що має наслідком часткове задоволення позову у цій справі. З огляду на наведене, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду змінює, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс», на його користь з відповідача ОСОБА_1 відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог (35,28%) підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 861 грн 89 коп., а з позивача ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги (64,72%) підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 939 грн 58 коп. 
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати позивача ТОВ «Діджи Фінанс», на яке покладено більшу суму судових витрат, сплатити відповідачу ОСОБА_1 різницю судових витрат у розмірі 2 077 грн 69 коп.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанціях.
У позовній заяві ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 6000 грн. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.
Кожен має право на професійну правничу допомогу (ст. 59 Конституції України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У частинах 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).
Указана судова практика є незмінною.
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції ТОВ «Діджи Фінанс» подало до суду: договір № 42649746 про надання правової допомоги від 01 січня 2025 року; додаткову угоду №1404841464821 від 17 листопада 2025 року до зазначеного договору про надання правової допомоги; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 841, видане 22 липня 2016 року Лівак І. М.; детальний опис робіт від 17 листопада 2025 року із зазначенням опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; акт (без номера) від 17 листопада 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг). Розмір витрат на професійну правничу допомогу згідно із зазначеними документами у суді першої інстанції становить 6 000 грн.
Крім того, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомоги у суді апеляційної інстанції ТОВ «Діджи Фінанс» подало до апеляційного суду: договір про надання правової допомоги від 05 січня 2026 року № 42649746-АБ; додаткову угоду № 1404841464821 від 15 червня 2026 року до зазначеного договору про надання правової допомоги; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 11306/10, видане 02 листопада 2023 року Міньковській А. В.; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (підстава договір про надання правової допомоги від 05 січня 2026 року та додаткова угода № 1404841464821 від 15 червня 2026 року до нього; акт № 1404841464821 від 15 червня 2026 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг). Розмір витрат на професійну правничу допомогу згідно із зазначеними документами у суді апеляційної інстанції становить 4 000 грн.
Умовами договорів № 42649746 про надання правової допомоги від 01 січня 2025 року та № 42649746-АБ про надання правової допомоги від 05 січня 2026 року, зокрема пунктами 4.6., 4.7. передбачено, що в акті, зазначеному в п.4.4. договору сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акта. 
Проте, позивач не надав доказів оплати наданих йому послуг, оскільки згідно з пунктами 4 акту (без номера) від 17 листопада 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг) та акту № 1404841464821 від 15 червня 2026 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), оплата професійної правничої (правової) допомоги адвоката (адвокатського бюро) здійснюється клієнтом у повному обсязі при підписанні відповідного акта. Згадані акти сторонами підписані 17 листопада 2025 року та 15 червня 2026 року відповідно.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п. 154 рішення від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат ЄСПЛ зазначив, що за ст. 41 Конвенції він відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Крім того, будь-яке клопотання, подане на підставі ст. 41 Конвенції, має містити конкретні суми, розбиті на пункти, і супроводжуватися необхідними документами на їх підтвердження, інакше Суд може відхилити це клопотання повністю або частково.
У п. 268 рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» за заявою № 19336/04 ЄСПЛ також нагадав, що згідно з практикою Суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Оскільки ТОВ «Діджи Фінанс» не надало доказів фактичного понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, тобто докази щодо реальності адвокатських витрат з огляду на те, що акт (без номера) від 17 листопада 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг) у суді першої інстанції підписаний сторонами 17 листопада 2025 року, а позов поданий до суду 31 грудня 2025 року, а акт № 1404841464821 від 15 червня 2026 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) у суді апеляційної інстанції підписаний сторонами 15 червня 2026 року, тоді як відзив на апеляційну скаргу поданий до апеляційного суду 18 червня 2026 року, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення таких витрат як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій на загальну суму 10 000 грн з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 квітня 2026 року у цій справі змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» №1404841464821 від 18 лютого 2024 року у розмірі 5 977 (п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят сім) гривень, з яких: 4 300 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 1677 гривень – заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 077 (дві тисячі сімдесят сім) гривень 69 (шістдесят дев`ять) копійок.
У стягненні витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанціях з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: