ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/5523/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Курінна К.В.,

за участю представників учасників справи:
від Прокуратури – Місюрко Т.А.,
від Фонду – не з`явився
від відповідача – Кохан А.В., Зайцев С.Д., Фірсова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2026, ухвалене суддею Демченко Т.І.., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 04.05.2026
у справі № 916/5523/24
за позовом: Керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України 
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»
про: витребування майна,
ВСТАНОВИВ
У грудні 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі Фонд) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (далі ПрАТ «ІЦКК»), в якому просив суд витребувати з незаконного володіння ПрАТ «ІЦКК» на користь держави в особі Фонду «причал І», розташований в районі 84-ої милі річки Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, буд. 300 (далі причал).
Позов мотивований незаконною та безпідставною реєстрацією за ПрАТ «ІЦКК» права приватної власності на причал. Зокрема, Прокурор зазначав, що причал ніколи не належав відповідачу, не входив у перелік майна, що підлягало приватизації у період 1995-2000 роках, а залишився у державній власності, проте внаслідок реєстрації за відповідачем права приватної власності на нього, незаконно вибув з володіння держави поза її волі. Прокурор також зазначав, що Законом України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній станом на момент завершення приватизації державного підприємства) взагалі була чітко встановлена заборона на приватизацію об`єктів, що мають загальнодержавне значення, у тому числі причалів всіх категорій і призначень, що додатково свідчить про протиправність дій відповідача.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, Прокурор зазначив, що Фонд, будучи власником спірного об`єкту, обізнаним про виявлені Прокурором порушення законодавства та маючи відповідні повноваження, протягом тривалого часу не вживав заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, зокрема, що: причал знаходився на балансі підприємства з моменту його засування у 1965 році, був невід`ємною складовою частиною цілісного майнового комплексу, що був закріплений за підприємством на праві повного господарського ведення; при проведення корпоратизації, спірний причал увійшов до статутного фонду товариства та є його власністю; до позову не надано жодних доказів, які б підтверджували висновки інвентаризаційної комісії про результати інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутного фонду акціонерного товариства, а також вибір та забезпечення Фондом способу та умов подальшого використання цього майна; причал був річковою причальною спорудою, на яку не поширювалася заборона приватизації; право власності на причал було набуте внаслідок корпоратизації, а не приватизації, а тому безпідставними є посилання Прокурора на заборони, визначені Законом України «Про приватизацію державного майна» в редакції від 24.11.1999. 
Також відповідачем заявлено про пропуск позовної давності. 

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.04.2026 у справі № 916/5523/24 позов Прокурора задоволено повністю, витребувано з незаконного володіння ПрАТ «ІЦКК» на користь держави в особі Фонду причал, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності Прокурором позовних вимог, а також з того, що ним підтверджені підстави для представництва інтересів держави в особі Фонду і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на наступне:
- судом не спростовані доводи відповідача про наявність причалу у технічних паспортах, балансах відповідача, зазначення права власності відповідача на причал у висновку експертів судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи;
- суд обмежився переліком нормативних актів, не конкретизуючи, у чому саме полягала незаконність дій державного реєстратора під час внесення змін до реєстру;
- суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що: причал не використовувався підприємством з 70-х років минулого століття; до початку ремонту у 2022 році первісна вартість причалу становила 13 254 грн, він був непридатний для використання; до 2022 року (тобто до отримання відповідних документів) причал не мав статусу гідротехнічної споруди; вартість здійснених відповідачем ремонтних робіт причалу становить більше 37 млн грн;
- у скрутний для країни час відповідач здійснив всі необхідні дії, для можливості у відповідності із діючим законодавством України здійснити реєстрацію причалу як гідротехнічної споруди у відповідному реєстрі, яке веде ДП «АМПУ»;
- відповідач довів належними допустимими доказами, що причал (до ремонту) та причал як гідротехнічна споруда (за технічним станом, параметрами та вартістю, та який отримав необхідні для експлуатації документи, пройшов огляд та реєстрацію тощо) – це фактично два різні об`єкти;
- сторона позивача не надала жодного доказу, який би свідчив про здійснення права власності, в той час як відповідач такі докази надав, проте суд не прийняв їх до уваги;
- у відповідача були відсутні будь-які підстави вважати про наявність у держави в особі Фонду будь-яких прав на причал. Суд обґрунтовано зазначив, що Фонд не вносив причал до реєстру як державну власність, не ставив на облік, не здійснював огляд тощо. Проте, в результаті дав неправильну оцінку вказаним фактам, зазначивши, що це не спростовує наявність у Фонда права власності на причал;
- органи державної влади при здійсненні погоджень, висновків, дозволів тощо, не мали сумнівів щодо права власності відповідача на причал та на причал як гідротехнічну споруду;
- матеріалами цієї справи підтверджено, що все майно (окрім державного житлового фонду), яке входило до цілісного майнового комплексу державного підприємства, увійшло при корпоратизації до складу майна відкритого акціонерного товариства, у тому числі причал;
- за висновками прокуратури Одеської області, викладених у листі від 04.01.1997, порушень законодавства при приватизації майна Комбінату не встановлено;
- у наказі Фонду від 10.04.1995, яким надано дозвіл на приватизацію майна об`єкту, який перетворено у процесі корпоратизації шляхом продажу акцій, відсутня вказівка про те, що якесь майно відповідача не підлягає приватизації. Як і в подальшому, Фонд не видавав будь-яких наказів щодо виключення з приватизації причалу;
- суд не надав жодної оцінки доводам відповідача про те, що право власності на причал було набуте внаслідок корпоратизації, а не приватизації. Закон України «Про приватизацію державного майна» не має зворотної сили у часі. Відтак, дії відповідача з державної реєстрації набутого права власності на спірне майно є правомірними;
- висновки суду, що причал є об`єктом загальнодержавної власності – помилкові;
- оскільки причал є власністю відповідача з моменту корпоратизації, про що було відомо Фонду – строк позовної давності було пропущено без поважних причин.
Разом з апеляційною скаргою відповідачем заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної та економічної експертиз.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/5523/24, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з Господарського суду Одеської області.
08.06.2026 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 за апеляційною скаргою ПрАТ «ІЦКК» на рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2026 у справі № 916/5523/24 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 26.06.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 26.06.2026 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань та призначено справу до розгляду на 14.07.2026 о 13:15 год.

24.06.2026 від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Прокурор заперечував проти її задоволення, зазначаючи про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що скаржником не спростовані висновки суду про те, що за відповідачем протиправно зареєстровано право власності на державне майно, яке йому державною на законних підставах не передавалося, як і не могло передаватися в силу законодавчої заборони на приватизацію такого об`єкту.

07.07.2026 та 08.07.2026 від ПрАТ «ІЦКК» надійшли заяви (вх. № 2834/26, № 2800/26) про участь його представників (Кохана А.В., Фірсової С.В.) в усіх судових засіданнях у справі № 916/5523/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, які ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2026 задоволено.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Діброви Г.І. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2026 справу № 916/5523/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2026 розгляд справи № 916/5523/24 відкладено на 08.09.2026 о 13:45 год.
14.07.2026 від Фонду надійшов відзив на апеляційну скаргу, а також клопотання про поновлення пропущеного строку на його подання.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи також не надходило.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Савицького Я.Ф. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2026 справу № 916/5523/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
В судове засідання 08.09.2026 з`явилися Прокурор та представники відповідача. 
Представник Фонду в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

В судовому засіданні 08.09.2026 колегія суддів, розглянувши подані відповідачем разом з апеляційною скаргою клопотань про призначення судової будівельно-технічної та економічної експертиз, дійшла наступних висновків.
Скаржник просить суд апеляційної інстанції призначити у даній справі будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: 1) Яка оціночна вартість причалу станом на січень 2022 року ?; 2) Чи придатний причал станом на січень 2022 року для експлуатації за своїм технічним станом ?; 3) Які будівельні роботи були виконані при ремонті причалу у серпні – жовтні 2022 року ?; 4) Яка вартість виконаних будівельних робіт при ремонті у серпні – жовтні 2022 року причалу ?.
Також скаржник просить суд апеляційної інстанції призначити у даній справі судову економічну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: 1) Яку суму, за результатами інвентаризації майна на 01.06.1994, становила оціночна вартість цілісного майнового комплексу ДП «ІЦКК» від 17.06.1994, затвердженого Державним комітетом України з матеріальних ресурсів 17.06.1994 ?; 2) На яку суму (крб.) та яке саме майно було вилучено з Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ДП «ІЦКК» від 17.06.1994 ?; 3) На яку суму був сформований Статутний капітал ВАТ «ІЦКК» ?.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідач заявляв клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи в суді першої інстанції 19.03.2025 (а.с.190 т.4) під час підготовчого провадження і у його задоволенні ухвалою суду від 09.04.2025 було відмовлено. 
В подальшому, під час розгляду справи в суді першої інстанції по суті, відповідач вдруге заявив це клопотання 20.06.2025 (а.с.32 т.6) і у його задоволенні ухвалою суду від 01.07.2025 також було відмовлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ч. 1 ст. 100 ГПК України).
Приписами ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза – це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Спеціальні знання – це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза – це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява №61679/00) від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.
При цьому господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.
Предметом позову у даній справі є вимоги Прокурора витребувати з незаконного володіння ПрАТ «ІЦКК» об`єкт нерухомості (причал).
В якості підстав позову Прокурор посилається на незаконність та безпідставність реєстрації за ПрАТ «ІЦКК» права приватної власності на причал. Зокрема, за доводами Прокурора, причал ніколи не належав відповідачу, не входив у перелік майна, що підлягало приватизації у період 1995-2000 роках, а залишився у державній власності, проте внаслідок реєстрації за відповідачем права приватної власності на нього, незаконно вибув з володіння держави поза її волі. 
В свою чергу, відповідач заперечують проти доводів та вимог Прокурора, зазначаючи, зокрема, що спірний об`єкт знаходився на балансі підприємства ще з моменту його заснування, був невід`ємною складовою частиною цілісного майнового комплексу, а право на нього було набуте ним внаслідок корпоратизації, а не приватизації.
Отже, до предмета дослідження насамперед входить встановлення судом обставин переходу права власності на причал (від державної до приватної), у тому числі чи був він включений до переліку нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК», та, як наслідок, встановлення правомірності/неправомірності набуття (реєстрації) права власності на нього за відповідачем.
Натомість, питання, які пропонує поставити відповідач на вирішення експерта (з приводу оціночної вартості причалу, придатності його для експлуатації, а також можливого виконання ним будівельних робіт при його ремонті та їх вартості) не входить до предмета дослідження та доказування у даній справі, технічний стан причалу та можливі проведені ремонтні роботи у даному випадку жодним чином не впливають на питання законності належності майна на праві власності та не можуть легалізувати проведення державної реєстрації на нього, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цих клопотань.
З цих же підстав колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача і про призначення у даній справі судової економічної експертизи (у його задоволенні було відмовлено протокольною ухвалою суду від 09.04.2025), оскільки оціночна вартість цілісного майнового комплексу або вартість вилученого майна також жодним чином не впливають на вирішення спору про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Крім того, колегією суддів враховується, що відповідач заявляв таке клопотання в суді першої інстанції лише 20.02.2026 (а.с.15 т.8), тобто вже під час розгляду справи по суті.
Разом з тим, згідно з п. 8 ч. 2 ст. 182 ГПК України суд вирішує питання про призначення експертизи саме у підготовчому засіданні.
Стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя.
Відповідно до практики Верховного Суду (зокрема, постанова від 14.03.2023 у справі № 921/174/21) суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Водночас, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
Проте, будь-яких клопотань про продовження стадії підготовчого провадження або повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття з метою вчинення певних процесуальних дій, відповідач не заявляв.
У поданому 20.02.2026 клопотанні про призначення у даній справі судової економічної експертизи відповідачем взагалі не наведено жодних обставин, які перешкоджали подати відповідне клопотання до суду першої інстанції вчасно (під час підготовчого провадження).
Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу, а необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення клопотань скаржника про призначення судової будівельно-технічної та економічної експертиз.
В судовому засіданні 08.09.2026 колегія суддів розглянула поданий 14.07.2026 Фондом відзив на апеляційну скаргу, а також клопотання про поновлення пропущеного строку на його подання, та дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Як вже зазначалося раніше, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026, якою відкрити апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 26.06.2026.
Фонд отримав вищевказану ухвалу суду 16.06.2026, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.142 т.8).
Натомість, з відзивом на апеляційну скаргу Фонд звернувся до суду лише 14.07.2026, тобто поза межами строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Частиною 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Водночас, за ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на «встановлені законом» та «встановлені судом» та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.
Строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється судом, отже, його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, водночас положеннями ч. 2 ст. 119 ГПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку.
Таким чином, Фонд мав можливість у строк, встановлений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 (у даному випадку - до 26.06.2026 включно) або подати відзив на апеляційну скаргу, або заяву про продовження судом процесуального строку на його подання (на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України), однак таких звернень до суду апеляційної інстанції не надходило.
Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 118 ГПК України).
Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів зауважує, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів залишає без розгляду відзив Фонду на апеляційну скаргу в порядку ст. 118 ГПК України.

В судовому засіданні 08.09.2026 представники ПрАТ «ІЦКК» просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2026 у справі № 916/5523/24, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Прокурора.
Прокурор заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Щодо наявності у Прокурора підстав для представництва інтересів держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3, 5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Разом з тим згідно з ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» до основних завдань Фонду державного майна України належить, зокрема здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.
Фонд державного майна України, відповідно до пп. 7, 26 п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», у сфері приватизації державного майна здійснює повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління та здійснює контроль за виконанням умов договорів купівлі-продажу державного майна.
За доводами Прокурора, спірне майно (причал) ніколи не належало відповідачу, не увійшло у перелік майна, що підлягало приватизації у період 1995-2000 роках, а є власністю держави в особі Фонду та має бути витребувано від ПрАТ «ІЦКК», яке незаконно, без відповідної правової підстави заволоділо ним на підставі ст. 387 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідно до довідки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 13.12.1996 № 1/3243 (а.с.129 т.2), ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат» створено у процесі корпоратизації:
1. Наказ Державного комітету України з матеріальних ресурсів від 07.10.1993 № 335 «Про порядок проведення корпоратизації підприємств», у якому затверджено графік проведення корпоратизації.
2. Наказ Державного комітету України з матеріальних ресурсів від 17.06.1994 № 156 «Про створення ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат». 
3. Наказ Фонду державного майна України від 10.04.1995 № 139-ДПК «Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об`єкту» (а.с.51 т.3).
4. Лист Кабінету міністрів України від 25.09.1995 № 1657/53 «Про погодження умов приватизації ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат».
5. Наказ Фонду державного майна України від 14.02.1996 № 17-ПРА «Про затвердження плану розміщення акцій ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат» (а.с.137-139 т.2).
6. Лист Фонду державного майна України від 16.02.1996 № 17-063 «Про затвердження плану розміщення акцій ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат» для продажу регіональним відділенням акцій цього ВАТ.
7. Лист Фонду державного майна України від 02.10.1996 № 10416 у зв`язку зі створенням холдингової компанії «Укрпапірпром» згідно постанови Кабінету міністрів України «Про створення державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» від 19.08.1996 № 981 про передачу ФДМУ акцій вищезазначеного товариства, що перебувають у загальнодержавній власності.
Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» засновником відкритих акціонерних товариств, що створювалися на базі загальнодержавної власності, з боку держави виступали міністерства, відомства інші центральні органи виконавчої влади, уповноважені управляти цим майном, а у разі прийняття рішення про приватизації вищезазначених товариств їх засновники передавали державним органам приватизації для приватизації (продажу) тільки акції.
У разі створення господарського товариства у процесі корпоратизації, державне майно, яке не включалося до його статутного капіталу, залишилось у сфері управління органу, який виступив засновником зазначеного господарського товариства.
Відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України № 981 від 19.08.1996 «Про створення Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» (а.с.133-134 т.2) до переліку відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких передаються до статутного фонду Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром», серед інших, увійшло і ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (а.с.135 т.2).
При цьому, згідно з п. 2 вищезазначеної постанови, засновником Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» виступав Фонд державного майна України.
Наказом Фонду державного майна України від 10.02.2000 № 93 «Про завершення приватизації ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»» була завершена приватизація ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (а.с.62 т.1, а.с.123 т.2).
Отже, саме Фонд є уповноваженим органом на виконання функцій держави спірних правовідносинах.
Так, Прокуратурою неодноразово на адресу Фонду надсилались запити № 12-1351вих-22 від 19.12.2022, № 12-212вих-23 від 06.02.2023, № 12-305вих-23 від 20.02.202312-1550вих-22, № 12-304вих-23 від 20.02.2023, № 12-1803вих-23 від 15.11.2023, № 15/3/2-1460вих-24 від 11.10.2024 щодо отримання інформації про вжиті з боку Фонду заходи реагування стосовно захисту державної власності на причал.
Натомість, Фондом, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту держави, вжито не було, незважаючи на те, що він щонайменше з 2022 року обізнаний про виявлені Прокурором порушення.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що Прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави в особі Фонду і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.

Щодо суті спору.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ПрАТ «ІЦКК» на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 830274951106, які складаються з: прохідна літ. «А», загальною площею 73,1 кв. м; пожежне депо літ. «А1», загальною площею 341,0 кв. м; адміністративна будівля літ. «Б» загальною площею 1076,0 кв. м; гараж літ. «Б1», загальною площею 160,9 кв. м; крамниця літ. «В» загальною площею 129,7 кв. м; павільон літ. «В1»; будівля АТС літ. «Г» загальною площею 84,9 кв. м; сторожка літ. «Г1», загальною площею 4,6 кв. м; адміністративна будівля літ. «Д», загальною площею 581,6 кв. м; вагова літ «Е», загальною площею 10,4 кв. м; сторожка літ. «Е1», загальною площею 6,6 кв. м; ремонтно-механічний цех літ. «Ж» загальною площею 2298,7 кв. м; цех літ. «Ж1»; сторожка літ. «Ж2»; реагентне господарство літ «З», загальною площею 352,2 кв. м; насосна літ. «З1», загальною площею 33,2 кв. м; сторожка літ. «З2», загальною площею 5,4 кв. м; сторожка літ. «З3», загальною площею 29,3 кв. м; центральний склад літ. «И», загальною площею 1133,1 кв. м; насосна літ. «К», загальною площею 1815,2 кв. м; насосна літ. «К1», загальною площею 48,2 кв. м; склад літ. «К2», загальною площею 71,8 кв. м; транспортний цех літ. «Л», загальною площею 793,3 кв. м; вагова літ. «Л2», загальною площею 13,3 кв. м; гаражі літ. «М» загальною площею 304,3 кв. м; повітрянодувная станція літ. «М1», загальною площею 311,5 кв. м; склад парафіну літ. «М2»; їдальня літ. «Н» загальною площею 1558,9 кв. м; мазутно-насосна станція літ. «Н1», загальною площею 92,4 кв. м; насосна станція промислових стоків літ. «Н2» загальною площею 238,9 кв. м; лісобіржа літ. «Н3», загальною площею 41,3 кв. м; трансформаторна літ. «Н4», загальною площею 45,9 кв. м; лісобіржа літ. «Т», загальною площею 1801,5 кв. м; вбиральня літ. «Т1», «О1»; санітарно-побутовий корпус літ. «О», загальною площею 1376,2 кв. м; насосна літ. «О2», загальною площею 44,9 кв. м; насосна літ. «О3», загальною площею 43,3 кв. м; насосна літ. «О4», «О7»; склад рідкого палива літ. «О5»; склад ПММ літ. «О6»; картонний цех літ. «П», загальною площею 12942,9 кв. м; очисні споруди літ. «П1», загальною площею 22,3 кв. м; очисні споруди літ. «П2»; електричний цех літ. «Р», загальною площею 1060,3 кв. м; насосна літ. «Р1», загальною площею 194,4 кв. м; котельня літ. «У», загальною площею 622,7 кв. м; склад літ. «С», загальною площею 176,2 кв. м; хлораторна літ. «С1», загальною площею 68,9 кв. м; макулатурний цех літ. «Ф», загальною площею 2724,6 кв. м; навіс літ. «Х»; хімічний цех літ. «Ц», загальною площею 1113,6 кв. м; склад кисневий літ. «Ц1», загальною площею 45,4 кв. м; склад каустики літ. «Ч»; склад літ. «Ч1», загальною площею 9,3 кв. м; склад хлора літ. «Ш», загальною площею 484,0 кв. м; гофроцех літ. «Щ», загальною площею 17357,0 кв. м; цех літ. «Э» загальною площею 405,8 кв. м; лабораторія літ. «Ю», загальною площею 314,2 кв. м; склад літ «Я», загальною площею 178,1 кв. м; склад літ. «Я1», надвірні споруди 1-30. 
Підставою для проведення державної реєстрації зазначено: технічний паспорт від 04.09.2007, протокол загальних зборів № 1/2011 від 17.03.2011 ПАТ «ІЦКК», свідоцтво про право власності № 234 від 11.03.2008.
На зазначене майно Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради відповідачу видано свідоцтво про право власності № 234 серія ЯЯЯ № 685606 від 11.03.2008.
Підставою для видачі свідоцтва стало рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 2333 від 28.02.2008.
Однак, у подальшому, рішенням державного реєстратора за № 65024393 від 04.10.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена реєстрація виправлення розділу щодо внесення змін (виправлення технічної помилки) до запису про право власності № 12955927 та розділу Державного реєстру, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 830274951106 та зареєстровано за ПАТ «ІЦКК» право приватної власності на новий об`єкт - причал І.
Запис проведено на підставі заяви ПАТ «ІЦКК» та технічного паспорту від 04.10.2022, серія та номер: ТІ01:1327-4525-2326-7705, видавник: ЄДЕССБ.
У розділі «Примітка» в технічному паспорті від 04.10.2022 зазначено, що: «споруда «І» «Причал» (рік побудови – середина 60-х років ХХ століття) помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007, що не врахували при реєстрації права власності на нерухоме майно».
Водночас, згідно з інформацією Комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2022, наданої на запит прокуратури, встановлено, що ВАТ «ІЦКК» зверталось до бюро технічної інвентаризації у 2001, 2007 та 2009 роках з питань проведення інвентаризації та оформлення у власність об`єктів нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, з додаванням таких документів: наказ Регіонального відділення по Одеській області Фонду державного майна України № 93 від 10.02.2000 «Про завершення приватизації ВАТ «ІЦКК»; перелік нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001; технічний паспорт від 04.09.2007; рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по вул. Нахімова, 300 у м. Ізмаїл» № 233 від 28.02.2008; свідоцтво про право власності № 234 від 11.03.2008; згідно з якими у переліку майна, що приватизовано, причал на р. Дунай відсутній, а звернення щодо його реєстрації від товариства не надходили.
Комунальна установа «Ізмаїльський архів», на запит прокуратури, надало завірену копію «акту приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом пускового комплексу з виробництва вибіленої целюлози потужністю 25 тисяч тонн на рік Ізмаїльського целюлозного заводу Чорноморського раднаргоспу» від 30.09.1965, відповідно до якого причал, який розташований на промисловій дільниці підприємства, входить до переліку об`єктів будівництва пускового комплексу біленої целюлози Ізмаїльського целюлозного заводу та введений в експлуатацію у 1965 році.
Відповідно до бухгалтерської документації підприємства за 1964 рік «Внутрішній титульний список на 1964 рік» причал на р. Дунай мав використовуватись для розвантаження тростини із ваговою потужністю 100 тис. тон на рік, а також наявні інші записи щодо завершення його будівництва та обліку.
Відповідно до інформації, наданої ДП «Чорноморндіпроект» № ГІП 10-1/941 від 28.12.2022, причал Ізмаїльського заводу зведений у 1961 році «УКРГИПРОЕРЧЕТРАНС».
Згідно з інформацією, зазначеною у документі «БАЛАНС ПІДПРИЄМСТВА передаточний на 1 червня 1994 року», графа 4 « На кінець звітного періоду» (надалі баланс) розмір статутного фонду Ізмаїльського целюлозно картонного комбінату складає 59850000000 крб., код рядка 400.
Судом також встановлено, що за ініціативою відповідача спірний причал було внесено до Бази даних гідротехнічних споруд за реєстраційним номером Регістра ГТС-3361.
Згідно з наявним в матеріалах цієї справи висновком експертів судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи № 23-3687 від 30.10.2023, проведеної в рамках кримінального провадження № 42022160000000389 від 06.12.2022, причал «I» побудовано у 1963-1964 роках та введено в експлуатацію у червні 1964 року. Його ринкова вартість станом на 03.10.2022 та 04.10.2022 складає 1 925 760 грн.
Як вже зазначалося, предметом позову у даній справі є вимоги Прокурора витребувати з незаконного володіння ПрАТ «ІЦКК» об`єкт нерухомості (причал).
В якості підстав позову Прокурор посилається на незаконність та безпідставність реєстрації за ПрАТ «ІЦКК» права приватної власності на причал. Зокрема, за доводами Прокурора, причал ніколи не належав відповідачу, не входив у перелік майна, що підлягало приватизації у період 1995-2000 роках, а залишився у державній власності, проте внаслідок реєстрації за відповідачем права приватної власності на нього, незаконно вибув з володіння держави поза її волі. 
Окремо Прокурор звертає увагу, що Законом України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній станом на момент завершення приватизації державного підприємства) взагалі була чітко встановлена заборона на приватизацію об`єктів, що мають загальнодержавне значення, у тому числі причалів всіх категорій і призначень.
Задовольняючи позов Прокурора, місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України, яка кореспондується із ст. 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до приписів ст. 328 цього Кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за наявності певних юридичних фактів, що поділяються на первісні та похідні. За первісних підстав право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників. За похідними підставами право власності на річ виникає за волею попереднього власника. 
Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17).
У постанові Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1898/18 сформульовано такий правовий висновок: 
«Правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється реєстрація права власності на нерухоме майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства у результаті корпоратизації державного підприємства, є рішення засновника відкритого акціонерного товариства, створеного в процесі корпоратизації, акт приймання-передавання нерухомого майна або перелік зазначеного майна, наданий засновником чи державним органом приватизації. Внаслідок корпоратизації товариства все майно, включене до статутного фонду останнього, стає власністю новостворюваного товариства, яке утворюється внаслідок корпоратизації».
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 дійшла висновку про те, що правовий режим майна господарського товариства, заснованого на державній власності, може бути змінений тільки шляхом приватизації.
Як вже зазначалося, відповідач є власником об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, яке (майно) він набув на підставі проведеної процедури приватизації ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат».
Сама ж приватизація державного підприємства, як вже зазначалося, завершена наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України від 10.02.2000.
Натомість, причал, який є предметом даного спору, у переліку нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001 (а.с.63-69 т.2), який у свою чергу складено на підставі інвентаризаційних описів та відомостей розрахунку вартості основних фондів, не вказаний.
Крім того, як вже зазначалося, у 2001, 2007 та 2009 роках відповідач звертався до БТІ з питань проведення інвентаризації та оформлення у власність об`єктів нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, з додаванням таких документів як: наказ Регіонального відділення по Одеській області Фонду державного майна України № 93 від 10.02.2000 «Про завершення приватизації ВАТ «ІЦКК»; перелік нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001; технічний паспорт від 04.09.2007; рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по вул. Нахімова, 300 у м. Ізмаїл» № 233 від 28.02.2008; свідоцтво про право власності № 234 від 11.03.2008; згідно з якими у переліку майна, що приватизовано, причал на р. Дунай відсутній, а звернення щодо його реєстрації від товариства не надходили.
Фактично, реєстрація права власності за відповідачем на причал відбулась лише у жовтні 2022 року як на споруду, яка «помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007».
Разом з тим, фактичні ж обставини цієї справи свідчать про те, що причал не був зазначений у технічному паспорті від 04.09.2007 саме у зв`язку з тим, шо він і не увійшов у перелік майна, що підлягало приватизації. 
Колегія суддів наголошує, що жодних належних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне майно увійшло у перелік майна, що підлягало приватизації, відповідачем до суду першої інстанції надано не було. 
Як і не надано суду жодних доказів того, що держава в особі Фонду, як власник спірного об`єкта нерухомого майна, погодилася на вибуття спірного майна з її володіння на користь відповідача.
Отже спірне майно (причал) не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 17.06.1994 (а.с.43-44 т.3), оскільки в зазначеному документі йдеться лише про вартість майна, що підлягала приватизації, та зазначено вартість статутного фонду акціонерного товариства, який склав 59850000000 крб. Натомість, будь-які відомості відносно того, що причал входив до цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, відсутні.
Більш того, колегія суддів цілком погоджується з доводами Прокурора, а також висновком суду першої інстанції про те, що відповідач заволодів причалом взагалі всупереч існування законодавчої заборони на його приватизацію.
Так, згідно з п. г) ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції від 24.11.1999, тобто редакції, чинній станом на день завершення приватизації державного підприємства) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають об`єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому, зокрема: причали всіх категорій і призначень.
Вказану заборону запроваджено змінами до Закону у редакції від 20.03.1997.
Тобто, законодавцем визначено, що причал, як об`єкт цивільних прав, є нерухомим майном, яке обмежене у цивільному обороті і може перебувати виключно у державній власності та не підлягає відчуженню, внаслідок чого навіть за умови наявності волі Фонду на відчуження причалу, неможливість такого відчуження чітко встановлена законодавцем в імперативній формі.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на лист прокуратури Одеської області від 04.01.1997 № 7/193/96 щодо перевірки законності проведення приватизації майна (а.с.47 т.3), адже зі змісту вказаного листа вбачається, що перевірка стосувалася виключно очисних споруд для очистки стічних вод. 
Крім того, на час перевірки (1996-1997 роки) спірне майно (причал) перебувало у державній власності та не було приватизовано та, тим більше, зареєстровано за відповідачем, а тому лист прокуратури Одеської області від 04.01.1997 жодним чином не свідчить про законність перебування причалу у приватній власності відповідача.
Колегією суддів також враховується, що відповідно до п. 4.1 положення «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі», затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68, регіональні відділення Фонду державного майна України організовують контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, та звітують про стан управління майном відповідно до встановленого законодавством порядку.
Водночас, предметом розгляду у цій справі є встановлення правомірності приватизації відповідачем причалу, а не дотримання покладених на регіональні відділення Фонду державного майна України обов`язків щодо управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі. 
У будь-якому випадку, неналежне виконання Фондом покладених на нього обов`язків щодо контролю за утриманням, зберіганням та використанням державного майна не може використовуватися як легітимізація права власності іншої особи на державне майно.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 зазначено, що добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Суд ураховує, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципи здійснення суб`єктивних цивільних прав, потрібно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.
Враховуючи вищевикладене, а також законодавчу заборону на приватизацію спірного об`єкту, що виключає можливість кваліфікувати відповідача як добросовісного набувача, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про недобросовісність відповідача та про відсутність волевиявлення власника на вибуття спірного майна зроблено на підставі повної та всебічної оцінки матеріалів справи і доказів у їх сукупності, а відтак погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким повністю задоволено позов.
Інші доводи скаржника висновків суду не спростовують. Зміст апеляційної скарги не містить жодних фактичних даних або правових аргументів, здатних спростувати встановлені судом першої інстанції обставини чи поставити під сумнів законність зроблених висновків.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із наданою судом першої інстанції правовою оцінкою встановлених обставин справи, однак не спростовують правильності висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову.
Щодо строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники (постанова від 26.11.2019 у справі №914/3224/16).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у частині першій статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається Прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (у даному випадку Фонд).
Заявлені у справі вимоги є вимогами про витребування нерухомого майна, до яких застосовується загальна позовна давність, установлена ст. 257 ЦК України (три роки).
Як вбачається з матеріалів цієї справи реєстрація права власності на спірний причал за відповідачем відбулася 04.10.2022, тож саме з цієї дати у Фонда виникла об`єктивна можливість дізнатися про державну реєстрацію права за відповідачем як юридичний факт, що свідчить про порушення права власника.
Оскільки позов у даній справі поданий Прокурором в особі Фонду 19.12.2024, колегія суддів зазначає, що він (позов) подано в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Одеської області 24.04.2026 у справі № 916/5523/24 залишити без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 14.09.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська