Справа № 640/20462/19 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючої судді - Бойко О.Я.,
розглянув у письмовому спрощеному провадженні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНГО» до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень № 24, № 25 від 25 квітня 2019 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу та рішення № 19.007 від 25 квітня 2019 року про визнання реклами недобросовісною,
І. Суть спору.
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНГО» до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 24 від 25 квітня 2019 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 25 від 25 квітня 2019 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 19.007 від 25 квітня 2019 року про визнання реклами недобросовісною.
ІІ. Аргументи сторін.
(а) Позиція позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 березня 2019 року ним отримано вимогу Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 06.6/3489 від 07 березня 2019 року про те, що в рамках контролю виявлено розповсюдження реклами на зовнішній поверхні будинку (споруди) аптеки «Всеукраїнська аптечна мережа» за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 6, з умовною назвою «Найкраща ціна на ліки», та вимагалося надати пояснення, копію свідоцтва про державну реєстрацію, затверджений макет реклами, документальне підтвердження вартості розповсюдженої реклами та іншу інформацію.
Позивач вказує, що на зазначену вимогу листом № 219 від 19 березня 2019 року, а в подальшому на повторну вимогу № 06.6/4834 від 25 березня 2019 року - листом № 290 від 08 квітня 2019 року, повідомив Головне управління про відсутність у Товариства такої реклами на фасаді будівлі, а отже й про відсутність запитуваних документів, оскільки їх предмет відсутній.
Позивач наполягає, що оскільки з боку Товариства не було вчинено правопорушення, у Головного управління були відсутні підстави для складення протоколу та прийняття оскаржуваних рішень. Протокол про порушення законодавства про рекламу, за твердженням позивача, складено в односторонньому порядку, без участі уповноваженого представника Товариства, Товариство не ознайомлене з його змістом, йому невідомі дата, час і місце складення протоколу, що позбавило його гарантованих статтею 63 Конституції України та статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення прав.
Позивач також зазначає, що додане до вимоги фото рекламного сюжету не має відношення до аптеки Товариства, не містить відомостей про легітимність фотофіксації та адресу зафіксованого об`єкта, у зв`язку з чим таке фото не може бути доказом вчинення правопорушення. Крім того, позивач посилається на те, що Головне управління не направляло припису про усунення порушень у визначений строк, як того вимагає пункт 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067, а також на те, що обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
(б) Позиція відповідача.
Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що встановлене порушення стосується не порядку розповсюдження та розміщення реклами, а недотримання встановлених законом вимог щодо змісту реклами, а саме частини першої та другої статті 7, абзацу третього частини першої статті 8, частини першої статті 10 і частини шостої статті 27 Закону України «Про рекламу», у зв`язку з чим посилання позивача на Типові правила № 2067 та на потребу у виданні припису є безпідставними.
Відповідач зазначає, що використаний позивачем рекламний слоган «Найкраща ціна за ліки» безпідставно надає рейтингову оцінку щодо ціни на товари з використанням найвищого ступеня порівняння прикметника, чим у споживача реклами створюється хибне уявлення про найкращу (найнижчу) ціну на товари; таке твердження не ґрунтується на дослідженнях ринку за критеріями вартості аналогічних товарів і, на думку відповідача, є недобросовісною рекламою.
Відповідач стверджує, що процедуру розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, встановлену Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 693, дотримано: складено протоколи про порушення, прийнято рішення про початок розгляду справ, вимогою від 25 березня 2019 року позивача своєчасно повідомлено про розгляд справи 18 квітня 2019 року, за результатами якого складено протоколи засідань № 19/029, № 19/030 та прийнято оскаржувані рішення. Присутність представника при складенні протоколу законодавством про рекламу не вимагається, а посилання позивача на наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 14 березня 2007 року № 99 є помилковим, оскільки цей наказ стосується протоколів Фонду соціального захисту інвалідів. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду.
У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва на підставі Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-IX матеріали справи скеровано за належністю, та на підставі Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399, справу № 640/20462/19 передано за належністю до Одеського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року справу № 640/20462/19 прийнято до провадження судді Бойко О.Я., ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами; розгляд справи розпочато спочатку.
03 березня 2025 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.
Крім того, 10 липня 2025 року до суду надійшло повідомлення арбітражного керуючого Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНГО» Смолова К.В. про те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2025 року у справі № 904/2203/25 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНГО», з клопотанням про передачу матеріалів цієї справи для розгляду Господарським судом Дніпропетровської області в межах справи про банкрутство в порядку частини третьої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Розглянувши зазначене клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке. Юрисдикцію судів щодо розгляду тих чи інших спорів встановлюють виключно процесуальні кодекси (Кодекс адміністративного судочинства України, Господарський процесуальний кодекс України), а не Кодекс України з процедур банкрутства. Стаття 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює не юрисдикцію справ, а особливості порядку та процедури розгляду в межах справи про банкрутство лише певної категорії майнових спорів, вирішення яких належить до юрисдикції, визначеної Господарським процесуальним кодексом України; зазначення в цій статті «всіх майнових спорів» не свідчить про поширення господарської юрисдикції за її межі. Натомість спір про визнання протиправними та скасування рішень суб`єкта владних повноважень має публічно-правовий характер, оскільки виник із відносин, у яких відповідач здійснює владні управлінські функції у сфері державного контролю за додержанням законодавства про рекламу, а тому належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 908/129/22 та від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20. За таких обставин клопотання про передачу справи задоволенню не підлягає, а справа підлягає розгляду цим судом по суті.
Оскільки учасниками справи подано необхідні для розгляду справи заяви по суті спору та докази, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення.
IV. Обставини, встановлені судом.
Головним управлінням Держпродспоживслужби в місті Києві направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «МЕНГО» вимогу № 06.6/3489 від 07 березня 2019 року, в якій зазначено, що в рамках контролю виявлено розповсюдження реклами на зовнішній поверхні будинку (споруди) аптеки «Всеукраїнська аптечна мережа» за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 6, з умовною назвою «Найкраща ціна на ліки», з ознаками порушення вимог статей 8 та 10 Закону України «Про рекламу», та вимагалося у порядку частини другої статті 26 цього Закону надати пояснення, копію свідоцтва про державну реєстрацію (витяг), затверджений макет реклами, документальне підтвердження вартості розповсюдженої реклами та іншу інформацію; до вимоги додано фото рекламного сюжету.
Листом № 219 від 19 березня 2019 року позивач повідомив Головне управління про відсутність такої реклами на фасаді будівлі та надав фото фасаду аптеки. Повторною вимогою № 06.6/4834 від 25 березня 2019 року Головне управління повторно вимагало надання зазначених документів і повідомило про розгляд справи про порушення законодавства про рекламу 18 квітня 2019 року. Листом № 290 від 08 квітня 2019 року позивач повторно повідомив про відсутність у нього запитуваних документів.
28 лютого 2019 року посадовою особою Головного управління складено протокол про наявні ознаки порушення Товариством вимог частини першої, другої статті 7, абзацу третього частини першої статті 8, частини першої статті 10 Закону України «Про рекламу», а 25 березня 2019 року - протокол про наявні ознаки порушення вимог частини другої статті 26 цього Закону (ненадання документів). На підставі зазначених протоколів прийнято рішення про початок розгляду справ від 25 березня 2019 року та від 15 квітня 2019 року.
18 квітня 2019 року Головним управлінням проведено розгляд справ, за результатами якого складено протоколи засідань № 19/029 та № 19/030.
25 квітня 2019 року Головним управлінням прийнято: рішення № 19.007 про визнання реклами «Всеукраїнська аптечна мережа» в частині використання тексту «Найкраща ціна за ліки» недобросовісною; рішення № 25 про накладення штрафу за недотримання встановлених законом вимог щодо змісту реклами у розмірі 1700 грн; рішення № 24 про накладення штрафу за неподання інформації щодо вартості розповсюдженої реклами, необхідної для здійснення повноважень щодо контролю, у розмірі 1700 грн. Листом № 06.6/7876 від 02 травня 2019 року зазначені рішення направлено позивачу.
Не погоджуючись із рішеннями № 24, № 25 та № 19.007 від 25 квітня 2019 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
V. Джерела права та висновки суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, регулюються Законом України «Про рекламу» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до абзацу восьмого статті 1 Закону України «Про рекламу» реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.
Відповідно до частин першої та другої статті 7 Закону України «Про рекламу» основними принципами реклами є: законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди; реклама не повинна підривати довіру суспільства до реклами та повинна відповідати принципам добросовісної конкуренції.
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про рекламу» недобросовісна реклама - реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про рекламу» недобросовісна реклама забороняється.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 8 Закону України «Про рекламу» у рекламі забороняється вміщувати твердження, які є дискримінаційними за ознаками походження людини, її соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, політичних поглядів, ставлення до релігії, за мовними ознаками, родом і характером занять, місцем проживання, а також такі, що дискредитують товари інших осіб.
Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про рекламу» контроль за дотриманням законодавства України про рекламу у межах своїх повноважень здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів. На вимогу зазначених органів рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.
Згідно з частиною шостою статті 27 Закону України «Про рекламу» за неподання або подання завідомо недостовірної інформації щодо вартості розповсюдженої реклами, необхідної для здійснення повноважень щодо контролю, на розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Процедура розгляду справ про порушення законодавства про рекламу та накладення штрафів визначена Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 693.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із такого.
Щодо правомірності рішення № 19.007 про визнання реклами недобросовісною та рішення № 25 про накладення штрафу за зміст реклами суд зазначає, що ключовою ознакою недобросовісної реклами в розумінні абзацу другого статті 1 Закону України «Про рекламу» є її здатність ввести або можливість ввести споживача реклами в оману, зокрема внаслідок неточності, недостовірності чи перебільшення. Із наведеного визначення випливає, що для кваліфікації реклами як недобросовісної не вимагається доведення факту реального введення споживача в оману чи заподіяння шкоди - достатньо самої здатності відповідного твердження ввести споживача в оману.
Рекламний слоган «Найкраща ціна за ліки» побудований із використанням найвищого ступеня порівняння прикметника та є абсолютним оціночним твердженням про перевагу цін позивача над цінами всіх інших суб`єктів господарювання, що реалізують аналогічні товари. Таке твердження за своїм змістом сприймається споживачем як констатація об`єктивно встановленого, доведеного факту - що саме в аптеці позивача ціни на лікарські засоби є найнижчими (найкращими) з-поміж усіх наявних на ринку пропозицій, і тим самим здатне вплинути на рішення споживача щодо придбання товару саме в позивача.
Достовірність абсолютного порівняльного твердження про «найкращу» ціну може підтверджуватися виключно об`єктивними даними - результатами дослідження рівня цін на аналогічні товари в інших суб`єктів господарювання. За відсутності такого підтвердження застосування у рекламі найвищого ступеня порівняння є перебільшенням, яке створює у споживача хибне уявлення про переваги товару і в силу цього здатне ввести його в оману, а отже містить ознаки недобросовісної реклами (абзац другий статті 1, частини перша та друга статті 7, частина перша статті 10 Закону України «Про рекламу»).
При цьому обов`язок обґрунтувати достовірність поширеного у рекламі твердження покладається на його автора - розповсюджувача реклами. Саме особа, яка поширює абсолютне порівняльне твердження про перевагу власного товару, повинна мати в розпорядженні та на вимогу контролюючого органу надати докази відповідності такого твердження дійсності. Натомість позивач жодних доказів того, що ціни на лікарські засоби в його аптеці є найкращими (найнижчими) порівняно з іншими суб`єктами господарювання (зокрема результатів дослідження ринку відповідних товарів), ані контролюючому органу, ані суду не надав, обмежившись запереченням самого факту розповсюдження реклами.
Наведене узгоджується зі сталою судовою практикою в аналогічних відносинах за участю того самого розповсюджувача реклами. Так, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 160/6123/19 визнано правомірними рішення органу державного контролю про визнання недобросовісною реклами того самого змісту (використання у зовнішній рекламі аптеки твердження про «найкращу» ціну), а рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 160/4596/20 рекламу «Всеукраїнська аптечна мережа» з тим самим слоганом «Найкраща ціна за ліки» кваліфіковано як недобросовісну з мотивів безпідставного надання рейтингової оцінки ціні з використанням найвищого ступеня порівняння без підтвердження дослідженнями ринку.
Доводи позивача про те, що реклами на фасаді будівлі не існує, а додане до вимоги фото не стосується його аптеки, суд відхиляє. Розповсюдження реклами зафіксовано контролюючим органом у межах реалізації ним повноважень із державного контролю за додержанням законодавства про рекламу (частини перша та друга статті 26 Закону України «Про рекламу»), а сам факт розповсюдження реклами підтверджується наданим до вимоги фотознімком рекламного сюжету. При цьому наданий самим позивачем разом із листом № 219 від 19 березня 2019 року фотознімок фасаду аптеки підтверджує, що об`єкт, розташований за вказаною у вимозі адресою, є аптекою позивача, у зв`язку з чим доводи позивача про те, що зафіксована реклама не стосується його аптеки, спростовуються його ж власними доказами. Реклама стосується аптеки під умовною назвою «Всеукраїнська аптечна мережа», діяльність із роздрібної торгівлі лікарськими засобами під якою здійснює позивач, і саме позивачу як розповсюджувачу реклами адресовано вимоги контролюючого органу, на які позивач надав відповіді по суті. Заперечуючи належність йому зафіксованої реклами, позивач не надав жодних доказів на спростування встановлених органом обставин. Заперечення факту порушення без підтвердження його належними та допустимими доказами не спростовує обставин, зафіксованих контролюючим органом.
Посилання відповідача в оскаржуваних рішеннях, поряд із наведеним, на абзац третій частини першої статті 8 Закону України «Про рекламу» не є визначальним для кваліфікації реклами як недобросовісної та не впливає на правомірність оскаржуваних рішень по суті, оскільки склад недобросовісної реклами в цьому випадку підтверджується оманливістю поширеного твердження в розумінні абзацу другого статті 1, частин першої та другої статті 7, частини першої статті 10 цього Закону.
Щодо рішення № 24 про накладення штрафу за неподання інформації суд зазначає, що обов`язок розповсюджувача реклами надавати на вимогу контролюючого органу документи та інформацію, необхідні для здійснення повноважень щодо контролю, у тому числі документальне підтвердження вартості розповсюдженої реклами, прямо встановлений частиною другою статті 26 Закону України «Про рекламу». Оскільки факт розповсюдження реклами контролюючим органом встановлено, а заперечення позивача належними доказами не підтверджено, ненадання позивачем витребуваних документів на дві вимоги органу (№ 06.6/3489 від 07 березня 2019 року та № 06.6/4834 від 25 березня 2019 року) утворює склад порушення, за яке частиною шостою статті 27 цього Закону передбачено відповідальність. Повідомлення позивача листами № 219 від 19 березня 2019 року та № 290 від 08 квітня 2019 року про відсутність запитуваних документів не є їх наданням і за встановлених обставин не звільняє позивача від виконання зазначеного обов`язку. З огляду на викладене штраф рішенням № 24 накладено правомірно.
Доводи позивача щодо порушення процедури притягнення до відповідальності суд визнає безпідставними. Процедуру, встановлену Порядком № 693, відповідачем дотримано: за наявними ознаками порушення складено протоколи, прийнято рішення про початок розгляду справ, позивача завчасно повідомлено про час і місце розгляду справ, за результатами розгляду складено протоколи засідань та прийнято оскаржувані рішення, які направлено позивачу. Присутність представника розповсюджувача реклами при складенні протоколу Порядком № 693 не передбачена. Посилання позивача на статтю 63 Конституції України, статтю 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 14 березня 2007 року № 99 є безпідставними, оскільки відносини щодо накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не регулюються, а зазначений наказ стосується інших відносин. Безпідставними є й доводи позивача про ненаправлення йому припису з посиланням на пункт 46 Типових правил № 2067, оскільки виявлене порушення стосується змісту реклами, а не порядку розміщення зовнішньої реклами, на регулювання якого спрямовані Типові правила № 2067.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з частиною другою статті 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваних рішень, тоді як позивач своїх заперечень належними та достатніми доказами не підтвердив.
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 24, № 25 від 25 квітня 2019 року про накладення штрафу та № 19.007 від 25 квітня 2019 року про визнання реклами недобросовісною прийнято правомірно, у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити повністю.
VI. Судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для розподілу судових витрат та відшкодування позивачу сплаченого судового збору відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНГО» до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень № 24, № 25 від 25 квітня 2019 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу та рішення № 19.007 від 25 квітня 2019 року про визнання реклами недобросовісною - відмовити.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Суддя Оксана БОЙКО

.