БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16400, м. Борзна, Чернігівської обл., вул. Незалежності, буд. 4 тел.: 0 (4653) 3-50-01
Справа №730/467/26 
Провадження № 2/730/498/2026
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2026 р.  м. Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Ріхтера В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) через свого представника – адвоката Луєнка Ю.В. (далі – представник позивача) за допомогою системи «Електронний суд» звернулася до Борзнянського районного суду Чернігівської області (далі – суд) із позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просила поділити спільно нажите з відповідачем майно.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 28.04.2018 перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 28.04.2018. Указаний шлюб не розірваний, але подружжя спільно не проживає, має конфліктні стосунки, у зв`язку з чим виник спір щодо спільного сумісного майна, набутого у період шлюбу. 13.10.2021, у період шлюбу, подружжям був придбаний автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований в ТСЦ 4641 на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру МВС від 30.03.2026. На день подачі заяви свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у відповідача, який на даний час всупереч волі позивача самостійно володіє і користується на власний розсуд цим транспортним засобом. У нього також знаходяться ключі від автомобіля. Беручи до уваги, що експлуатація спірного автомобіля протягом періоду вирішення судом спору щодо нього призводить до його знецінення внаслідок експлуатаційного зносу та створює високі ризики його пошкодження або знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тощо, позивач вважає, що ефективним способом захисту прав буде позовна вимога до про стягнення з відповідача вартості його 1 / 2 частки, яка визначена на момент звернення до суду з цим позовом відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 007-26 від 01.04.2026, складеного ПП «Агентство по експертній оцінці майна «Дисконт-К». Згідно вказаного звіту вартість спірного автомобіля складає 405 809 грн. Отже, вартість 1 / 2 його частки становить 202 904, 50 грн. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд поділити в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя у такий спосіб: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 / 2 частину вартості автомобіля марки «VOLKSVAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 в сумі 202 904 (двісті дві тисячі дев`ятсот чотири) грн 50 коп. та припинити право власності ОСОБА_1 на 1 / 2 частку цього автомобіля і визнати його особистою приватною власністю ОСОБА_2 в цілому.
Крім того, представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ; заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам експлуатувати даний автомобіль.
Ухвалою суду від 06.04.2026 заяву представника ОСОБА_1 задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно - автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 . Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження вказаного рухомого майна.
Ухвалою суду від 14.04.2026 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
20.04.2026 від Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) до суду надійшов лист № 31/33-13-4377-2026 від 16.04.2026, згідно якого на виконання ухвали суду від 06.04.2026 16.04.2026 до ЄДР ТЗ МВС внесена інформація щодо обмеження «Арешт та/або заборона на відчуження» стосовно автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
21.04.2026 від ОСОБА_2 за допомогою системи «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги визнав частково: позовні вимоги в частині передачі автомобіля позивачу вважає безпідставними, оскільки автомобіль перебуває у його користуванні, утримується відповідачем та використовується для потреб спільної дитини; розмір частки позивача не підтверджений належними та допустимими доказами; ОСОБА_2 готовий виплатити позивачу компенсацію в розмірі 3 000 – 4 000 доларів США, проте з урахуванням його матеріального становища та витрат на дитину просить суд надати можливість виплати компенсації частинами.
07.05.2026 від представника позивача за допомогою системи «Електронний суд» до суду надійшла заява про стягнення понесених витрат, згідно якої він просить стягнути з ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 623,24 грн; 532,48 грн – заяви про забезпечення позову; на професійну правову допомогу в розмірі 32 500,00 грн.
Позивач в судове засідання не викликався, оскільки розгляд справи проводиться без повідомлення сторін. Від позивача не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи відповідно до положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у встановлений законом строк подав до суду відзив на позов, у якому частково погодився з позовними вимогами ОСОБА_1 . Одночасно з цим, відповідач подав до суду заяву про продовження розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 06.07.2026 року відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про продовження розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) 28.04.2018 уклали між собою шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 28.04.2018.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30.03.2026, ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу (спецтехніки) № 007-26 від 01.04.2026, виданого ПП «Агентство по експертній оцінці майна «Дисконт-К» вартість транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 складає 405 809 грн (чотириста п`ять тисяч вісімсот дев`ять гривень). 
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок був сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 по справі № 372/504/17.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 
Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. 
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
У пунктах 1 – 3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації лише у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. 
Така правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 містяться роз`яснення, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 – 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22). 
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5, статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25).
За викладених обставин суд розділяє міркування позивача про стягнення на його користь з відповідача 1 / 2 частину вартості автомобіль марки «VOLKSVAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . 
Суд погоджується, що такий розподіл майна відповідатиме інтересам сторін, з урахуванням того, відповідач має посвідчення водія відповідної категорії, вміє керувати автомобілем, користується ним, у нього цей автомобіль та ключі від нього і свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу знаходяться на даний час.
Одночасно суд враховує й викладене відповідачем у відзиві, а саме те, що справа, фактично не є спірною щодо права, а спір стосується лише розміру компенсації та способу виконання рішення. З відзиву випливає, що відповідач визнає, що автомобіль придбаний під час шлюбу та є спільною сумісною власністю; визнає, що автомобіль знаходиться у нього, не відчужувався і повинен залишитися йому; погоджується на виплату компенсації позивачу, однак пропонує менший розмір (3000–4000 дол. США) та просить розстрочку.
Отже, між сторонами відсутній спір щодо правового режиму спірного транспортного засобу як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. 
Жодних доказів, які б свідчили, що автомобіль придбано за особисті кошти одного із подружжя, отримано в дарунок чи успадковано, або що сторони уклали шлюбний договір, суду не подано.
Таким чином, суд приходить до висновку, що автомобіль Volkswagen Passat, 2012 року випуску, VIN НОМЕР_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України при поділі майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Підстав для відступу від принципу рівності часток, передбачених частиною другою статті 70 СК України, судом не встановлено.
Посилання відповідача на те, що після придбання автомобіля він самостійно здійснював його ремонт, технічне обслуговування, утримання, а також забезпечував перевезення спільної дитини, саме по собі не свідчить про виникнення підстав для зміни розміру часток подружжя.
Такі витрати є звичайними витратами власника транспортного засобу, пов`язаними з його експлуатацією, та не змінюють правового режиму майна.
Крім того, виконання відповідачем обов`язку щодо утримання спільної дитини є його законодавчо визначеним обов`язком як батька і не може розглядатися як підстава для збільшення його частки у спільному майні подружжя.
Відповідач також не подав належних доказів того, що позивач витрачала спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, приховувала його, пошкодила чи існують інші істотні обставини, передбачені статтею 70 СК України.
Відтак підстав для відступу від принципу рівності часток суд не вбачає.
Одночасно у цій справі враховує й позицію ВП ВС, яка висловилася щодо нюансів поділу автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя (постанова Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Розглядаючи касаційну скаргу позивача, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте в шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. За обставинами справи іншого майна, яке підлягало б поділу, сторони не мали.
Велика Палата ВС вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
ВП ВС виснувала, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Позивачка не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. 
Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.
Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.
Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.
Цю ж постанову ВП ВС суд використовує й в частині вимог відповідача щодо розстрочки виконання рішення суду.
Так, ВП ВС досліджувала питання чи дійсно виплата позивачці компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, й чи суперечить це вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності та порушує баланс приватних інтересів (близький за змістом висновок Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц).
За результатом розгляду справи ВПВС виснувала, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Велика Палата Верховного Суду не вважає, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Також, відповідачем не подано до суду та матеріали справи не містять доказів його скрутного матеріального становища чи інших обставин, що могли б вплинути на рішення суду.
А тому, оскільки відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, передбачених ст.435 ЦПК України, підстав для розстрочення виконання рішення суд не вбачає.
Щодо вартості автомобіля суд зазначає таке.
На підтвердження вартості транспортного засобу позивачем подано звіт суб`єкта оціночної діяльності №007-26 від 01 квітня 2026 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat становить 405 809 грн. Половина його вартості складає 202 904 грн 50 коп.
Вказаний звіт складений сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності, містить усі необхідні реквізити та відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».
Будь-яких доказів недостовірності зазначеного звіту відповідач суду не подав, як й не подав свій звіт, хоча, як встановлено судом, та не заперечувалося самим відповідачем, доступ до автомобіля відповідач має, оскільки ним користується, що не заважало йому замовити свій власний звіт про оцінку майна, якщо він не погоджувався з оцінкою, наданою позивачем.
Клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи відповідачем не заявлялося.
Посилання відповідача на те, що ринкова вартість автомобіля становить приблизно 3000–3000 доларів США, є лише його суб`єктивним припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами. Такі пояснення не можуть спростувати висновки незалежного оцінювача, виконані відповідно до вимог законодавства.
Тому саме звіт про оцінку, який надано позивачем, суд бере за основу при визначенні розміру компенсації.
Відповідно до статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному із подружжя.
Матеріалами справи встановлено, що автомобіль знаходиться у володінні відповідача, він ним користується, має реєстраційні документи та ключі від транспортного засобу, а тому передача автомобіля саме відповідачу відповідає фактичним обставинам справи та інтересам сторін.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
За змістом положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам та з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1 623,24 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 532,48 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 32 500,00 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано копії договору про надання правничої допомоги, додаткову угоду про погодження розміру гонорару, акт про надану правничу допомогу, детальний опис робіт (наданих послуг виконаних на виконання умов до договору про надання правничої допомоги). 
Ураховуючи задоволення позовних вимог, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу також підлягає задоволенню в повному обсязі.
Крім того, у даному питанні суд керується практикою Верховного Суду, згідно якої інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Так, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Аналогічні висновку викладені у додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020, де Велика Палата ВС висловила позицію щодо порядку відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Як зазначила ВП ВС, із запровадженням з 15 грудня 2017 змін до ЦПК України законодавець принципово по-новому визначив роль суду у позовному провадженні – як арбітра, що надає оцінку тим доказам і доводам, які наводять сторони у справі, та не може діяти на користь будь-якої зі сторін, бо не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тому саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 
Аналогічні висновки викладені й у постанові ВП ВС від 20.05.2026 року у справі № 911/969/24 (ВП ВС наголосила, що втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом (у частині визначення розміру гонорару) або зменшення розміру стягнення такого гонорару з іншої сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності належних доказів невідповідності цих витрат фактично наданим послугам. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. Сторона має довести, що обсяг наданих послуг був завищеним або витрати на них — нерозумними. 
У цій справі, відповідач жодним чином не заперечив розмір гонорару, не звернувся з заявою про зменшення розміру стягнення, не довів неспівмірності, хоча, як убачається з матеріалів справи, відповідну заяву представника позивача отримав, а тому витрати підлягають стягненню повністю.
На підставі викладеного, керуючись ст.3, 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.57, 60-62, 69-72 СК України, ст.2-5, 12, 13, 19, 23, 76-89, 137, 141, 258-268 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Поділити спільне сумісне майно подружжя – автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , спільне сумісне майно подружжя у такий спосіб: 
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину вартості автомобіля марки «VOLKSVAGEN», модель «PASSAT», 2012 року випуску, VIN код – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 в сумі 202 904 грн (двісті дві тисячі дев`ятсот чотири гривні 50 копійок). П
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 623,24 грн (одну тисячу шістсот двадцять три гривні 24 копійки) сплаченого нею при подачі позовної заяви судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , 532,48 грн (п`ятсот тридцять дві гривні 48 копійок) сплаченого нею при подачі заяви про забезпечення позову судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 500,00 грн (тридцять дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) сплачених нею витрат на професійну правничу допомогу.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2026 року у справі № 730/467/26, зберігають свою дію до набрання рішенням суду законної сили, після чого підлягають скасуванню.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ріхтер В.В.