ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 485/1270/25
провадження № 61-7669св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: Снігурівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Міністерство оборони України, ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2026 року в складі судді Бодрової О. П. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2026 року в складі колегії суддів: Лівінського І. В., Кушнірової Т. Б., Царюк Л. М.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах малолітнього ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 2017 року до 03 травня 2022 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період спільного проживання, у них народився син ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_5 визнавав себе батьком, опікувався сином, займався його вихованням та забезпечував матеріально. Проте нею та ОСОБА_5 своєчасно не було зареєстровано народження сина.
Позивач наголошувала, що ОСОБА_5 є біологічним батьком ОСОБА_2 . Водночас у свідоцтві про народження батьком дитини зазначено колишнього чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
У липні 2020 року ОСОБА_5 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 15 січня 2021 року, перебуваючи у триденній відпустці, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись до Снігурівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі -Снігурівського районного відділу ДРАЦС) з метою внесення змін у свідоцтво про народження дитини, щодо запису про батька дитини, змінивши запис про батька з ОСОБА_2 на ОСОБА_5 . Проте здійснити указане тоді не змогли, адже співробітниця відділу ДРАЦС пояснила, що необхідно прибути до відділу не лише їм, а й ОСОБА_2 . Відшукати колишнього чоловіка у той день не вдалось, а на наступний день ОСОБА_5 потрібно було повертатися до військової частини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 загинув при несенні військової служби під час відсічі збройної агресії рф.
Посилаючись на те, що встановлення факту батьківства необхідно для оформлення виплат на сина, ОСОБА_1 просила:
встановити факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер від вибухової травми внаслідок військових дій ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
внести зміни до актового запису № 96, складеного Снігурівським районним відділом ДРАЦС про народження ОСОБА_2 щодо запису про батька сина, змінивши запис про батька « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_5 »;
виключити відомості про батька « ОСОБА_3 », зазначивши у графі батько « ОСОБА_5 », громадянин України;
змінити в актовому записі № 96, у графі «Прізвище народженої дитини» з « ІНФОРМАЦІЯ_10 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 »;
виключити з графи актового запису № 96 про народження дитини «Прізвище народженої дитини» - « ІНФОРМАЦІЯ_10 », зазначивши у графі «Прізвище народженої дитини» - « ІНФОРМАЦІЯ_10 ».
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2025 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство оборони України, ОСОБА_4 .
Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 , яка подана в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства та внесення змін в актовий запис про народження задоволено частково.
Виключено із актового запису про народження від 05 листопада 2019 року № 96 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного Снігурівським районним відділом ДРАЦС, відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Внесено до актового запису про народження від 05 листопада 2019 року № 96 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такі зміни: змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_10 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », по батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_10 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін; батьком дитини замість « ОСОБА_3 » вказати « ОСОБА_5 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей, а позивач ОСОБА_1 не довела, що запис про батька дитини ОСОБА_2 вчинено за її вказівкою за правилами статті 135 СК України. Відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька дитини малолітнього ОСОБА_2 за вказівкою матері виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_5 , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України. Тому вимоги позивача про встановлення факту батьківства задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про виключення відомостей з актового запису про народження дитини суд врахував, зокрема, пояснення позивача та письмові пояснення брата ОСОБА_5 , які були посвідчені приватним нотаріусом, та дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_5 за життя свідчить про визнання ним батьківства щодо дитини ОСОБА_2 , а він мав намір подати заяву про визнання батьківства щодо нього, що не зміг реалізувати у зв`язку з перебуванням на військовій службі з 2020 року до часу загибелі.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2026 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 народила ОСОБА_2 08 серпня 2019 року, тобто до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу з ОСОБА_2 .. Тому вважається, що саме він є батьком дитини. Оскільки ОСОБА_2 народжений до спливу десяти місяців після припинення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , його батьком у свідоцтві про народження зазначено саме відповідача.
Установлено, що біологічним батьком дитини фактично є ОСОБА_5 , що підтверджено висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 28 листопада 2025 року № 387-МГ, за результатом якої вірогідність того, що ОСОБА_5 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , становить не менше 99,9999 %. Отже, суд першої інстанцій обґрунтовано вважав факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини ОСОБА_2 доведеним.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка ОСОБА_5 за життя свідчить про визнання ним батьківства відносно дитини ОСОБА_2 та намір подати заяву про визнання батьківства щодо цієї дитини, який він не зміг реалізувати у зв`язку із загибеллю на війні. Тому суд правильно задовольнив вимоги про виключення запису про ОСОБА_2 з актового запису про народження ОСОБА_2 і внесення відомостей про ОСОБА_5 як про його батька.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо пропущення позивачем позовної давності на підставі частини третьої статті 138 СК України є безпідставними. Відповідно до частини третьої статті 138 СК України, на яку посилається заявниця, до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Натомість право заявити про застосування позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, має виключно сторона у справі. Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Таким чином, оскільки ОСОБА_4 є третьою особою, її заява про порушення судом вимог частини третьої статті 138 СК України, є безпідставною.
Посилання на відсутність доказів батьківства ОСОБА_5 не ґрунтуються на вимогах закону. У цій справі судова молекулярно-генетична експертиза, проведена належним чином, підтверджує факт батьківства ОСОБА_5 , що є достатнім для встановлення цього факту в межах цього процесу.
Аргумент апеляційної скарги про те, що біологічний матеріал скаржником використаний неправомірно, є необґрунтованими, адже норми законодавства не містять заборони використання відібраного у військовослужбовців біологічного матеріалу для проведення судових експертиз.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У червні 2026 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить:
скасувати постанову апеляційного суду повністю;
ухвалити нове рішення, яким залишити без змін заочне рішення суду першої інстанції у частині відмови позивачу у вимогах щодо встановлення факту батьківства;
відмовити позивачу у вимогах про виключення з актового запису про народження від 05 листопада 2019 року № 96 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного Снігурівським районним відділом ДРАЦС, відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; внесення до актового запису про народження від 05 листопада 2019 року № 96 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного Снігурівським районним відділом ДРАЦС такі зміни: змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_10 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », по батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_10 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », ім`я, дату та місце народження дитини залишити без змін; батьком дитини замість « ОСОБА_3 » вказати « ОСОБА_5 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
судами неповно було з`ясувало обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права;
вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Суд першої інстанції зробив висновок, що у СК України не врегульовано вирішення питання щодо вказаної вимоги у разі смерті особи, яка повинна подати заяву про своє батьківство. Проте такий висновок є помилковим;
подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком. У спірних правовідносинах існували наступні обставини: ОСОБА_1 - мати дитини, ОСОБА_5 - біологічний батько дитини і ОСОБА_2 - колишній чоловік позивачки, які розлучилися 24 жовтня 2018 року; ці особи були повнолітніми та дієздатними; у позивача і відповідача дві спільні дитини народжені у шлюбі; ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася третя дитина; протягом трьох місяців з 08 серпня 2019 року до 05 листопада 2019 року дитину не реєстрували в органах ДРАЦС; у позовній заяві зазначено, що: з 2017 року позивач жила у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 ; гуляючи на вулиці з дитиною у селі, ОСОБА_1 часто бачила свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Таким чином, незважаючи на те, що протягом трьох місяців з дня народження сина ОСОБА_5 не проявив бажання зустрітися із ОСОБА_2 та домовитися про необхідність у трьох піти до органів РАЦС та реєстрації належним чином дитини із зазначенням ОСОБА_5 батьком;
при реєстрації дитини в органах РАЦС були присутні всі, крім біологічного батька дитини, який на той час не перебував на службі Збройних Силах України, а жив разом із позивачем. Проте він не виявив бажання скористатися присутністю ОСОБА_2 , щоб зазначити себе батьком рідної дитини. Висновок експерта про встановлення спорідненості ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_2 не є належним доказом того, що сам ОСОБА_5 хотів визнавати себе батьком дитини;
у статті 122 СК України не наголошується про достатність генетичного висновку спорідненості батька і дитини, а наголошується про необхідність волевиявлення особи, яка є біологічним батьком дитини. Вимога про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Проте ОСОБА_2 , будучи обізнаним про те, що дитина народжена не від нього, не подав заяву до органу ДРАЦС про те, що він не визнає себе батьком дитини, а навпаки погодився зазначити себе батьком немовля. Таким чином, ОСОБА_5 , не подав до органів ДРАЦС заяву про визнання батьківства, проживаючи разом з позивачем і дитиною, а ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_2 не просто не скористалися своїм правом написати спільну заяву про невизнання колишнього чоловіка батьком дитини, а навпаки подали заяву про визнання батьківства;
ОСОБА_5 , мешкаючи разом з ОСОБА_1 , розуміючи, що дитина, народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 є його дитиною, протягом року, після оформлення свідоцтва про народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 не використав своє право на пред`явлення до ОСОБА_2 , так як він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Навіть перебуваючи у на службі з 28 липня 2020 року до 26 лютого 2022 року, ОСОБА_5 мав можливість звернутися до суду із позовом визнання свого батьківства, або написати заяву у нотаріуса або оформити на ОСОБА_1 довіреність на виконання дій, направлених на визнання його батьком дитини. Тому поведінка ОСОБА_5 свідчить про його небажання визнавати себе батьком дитини;
суди проігнорували вимоги частини третьої статті 138 СК України. Обставин, які перешкоджали ОСОБА_1 із моменту народження дитини, а тим більш з дня реєстрації дитини, оспорити батьківство свого колишнього чоловіка протягом року, не існувало;
у матеріалах справи наявні пояснення Снігурівського відділу ДРАЦС, у яких зазначено, що відповідно до частини третьої статті 138 СК України до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Проте такі пояснення суди проігнорували. Крім того, 13 серпня 2025 року Міністерство оборони України подало письмові пояснення, в яких просило залишити позовну заяву без задоволення, оскільки ОСОБА_2 офіційно визнав дитину своєю, а ОСОБА_5 не виявив бажання щось змінювати. На думку, Міністерства оборони України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають змогу вважати доведеним факт батьківства і внесення змін в актовий запис про народження дитини. На ці пояснення суди попередніх інстанцій також належної уваги не звернули;
суд першої інстанції на підставі висновку експерта про генетичну спорідненість ОСОБА_2 та ОСОБА_12 задовольнив вимоги позивача про внесення змін до актового запису про народження дитини. Проте такий висновок є помилковим, адже тест ДНК не є підставою внесення змін в актовий запис про народження дитини ОСОБА_2 , оскільки така обставина не передбачена нормами законодавства. Тест ДНК лише підтверджує або спростовує генетичну спорідненість осіб, але не є доказом того, що ОСОБА_5 виявив бажання визнати своє батьківство відносно дитини;
батьком дитини у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_2 не тому, що ОСОБА_5 загинув до народження або до реєстрації дитини, і саме з цієї причини не зміг реалізувати своє право на батьківство, а через те, що мати дитини звернулась до органу ДРАЦС не разом із ОСОБА_5 , і не сама, а разом з ОСОБА_2 , який вказав, що він є батьком дитини, а біологічний батько дитини, будучи обізнаним про народження сина, - не виявив бажання протягом трьох років спростувати ці відомості. Тому, враховуючи поведінку ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незрозуміло як тест ДНК може свідчити про волевиявлення ОСОБА_5 щодо батьківства;
саме лише бажання позивача змінити відомості щодо батька дитини в актовому записі про народження дитини не може бути підставою для задоволення позову;
28 липня 2020 року ОСОБА_5 вступив на службу до Збройних Сил України. На той час біологічний батько дитини не виявив бажання одружитися з ОСОБА_1 та не побажав встановити своє батьківство над дитиною, хоча зі слів позивача ОСОБА_5 періодично приїздив до сім ї в село на вихідні та відпустки. Позивач також наголошувала, що у січні 2021 року ОСОБА_5 приїжджав до неї, щоб укласти шлюб та внести зміни до актового запису про батьківство дитини, але вирішити це питання не вдалось, оскільки необхідна була згода ОСОБА_2 , а вони не могли його знайти. Разом з цим, що саме перешкоджало чоловіку та жінці подати заяву на одруження позивач не пояснює, або звернутись до суду ОСОБА_5 чи ОСОБА_1 . Крім того, незрозуміло чому ОСОБА_5 не звертався до нотаріуса з метою оформлення нотаріальної заяви про визнання себе батьком дитини або до органу ДРАЦС з особистою заявою про визнання себе батьком або до голови сільської ради або до командира військової частини. Саме такі його дії були б належними доказами його волевиявлення визнати себе батьком хлопчика, але цього не відбулося протягом трьох років з дня народження дитини;
на запит суду в цій справі з ІНФОРМАЦІЯ_7 до суду першої інстанції надіслано особову справу ЮН-53060 солдата ОСОБА_5 . У матеріалах особової справи наявні, крім іншого: послужний список ОСОБА_5 ; автобіографія ОСОБА_12 , написана військовослужбовцем 24 червня 2020 року. У послужному списку ОСОБА_5 зазначено, що за сімейним станом військовослужбовець не одружений, без зазначення наявності цивільної дружини; не має дітей і у нього на утриманні не перебувають утриманці. Ця інформація вписується у послужний список військовослужбовця з його слів. Крім того, у рукописному тексті автобіографії ОСОБА_5 зазначено про його батька, матір, про навчання у професійному ліцеї, але немає згадки про цивільну дружину і сина - ОСОБА_2 . Більш того, на другій сторінці автобіографії ОСОБА_13 особисто підписався під тим, що у нього немає ні дружини (цивільної дружини), ні дітей;
у 2024 році Снігурівським районним судом Миколаївської області розглядалась справа № 485/2086/24 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання трьох дітей. 17 жовтня 2024 року судом було видано наказ про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на утримання трьох дітей, один із яких ОСОБА_2 . Тобто позивач у заяві про стягнення аліментів в справі № 485/2086/24 зазначала, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 і тому останній повинен його матеріально забезпечувати. На цей час наказ про стягнення аліментів у справі № 485/2086/24 не скасований і на його виконання відкрито виконавче провадження. Внесення змін до актового запису про батьківство малолітнього ОСОБА_2 позбавить його матеріального утримання від ОСОБА_2 , який добровільно взяв на себе обов`язок піклуватися про дитину, надавши заяву до органу РАЦС та визнавши себе батьком хлопчика;
ніхто не перешкоджає ОСОБА_1 розповісти своїй дитині, хто на справді є його біологічним батьком. Позивач і ОСОБА_2 (у майбутньому) мають право змінити прізвище і по батькові, але позбавляти дитину матеріального утримання від ОСОБА_2 є порушенням прав малолітнього. Встановлена національним сімейним законодавством (частиною другою статті 138 СК України) конструкція, за якою вимога матері про виключення даних про особу як про батька дитини задовольняється пише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство, спрямована саме на захист інтересів дитини, щоб забезпечити стабільність умов життя дитини, уберегти її від душевних потрясінь та унеможливити ситуацію, за якої жоден чоловік не визнає своє батьківство щодо дитини. Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 не є батьком дитини не дає підстав для задоволення позову, адже запис про те, що ОСОБА_2 є батьком дитини записано на підставі поданої ними обома заяви;
використання державної бази геномної інформації урегульовано законом. Збір ДНК військовослужбовців є обов`язковим під час воєнного стану і здійснюється виключно для ідентифікації загиблих та зниклих безвісті осіб. Разом з цим, використання геномної інформації для встановлення біологічної спорідненості чи батьківства законом не передбачено. Для використання матеріалу після смерті військовослужбовець має заздалегідь залишити розпорядження (доручення), у якому вказати, хто має право ним розпоряджатись. Матеріали справи не містять належних доказів волевиявлення ОСОБА_5 на використання після його смерті його клітин для вирішення будь - якого питання, зокрема і встановлення батьківства, як і доказів волевиявлення ОСОБА_5 стосовно прав ОСОБА_1 на використання його геномної інформації та зразків, відібраних у нього.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються у касаційному порядку лише в частині задоволених вимог про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька ( ОСОБА_2 ) та про внесення до актового запису про народження дитини записів про батька ( ОСОБА_5 ). В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У червні 2026 року від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що: 
під час судового розгляду факт спорідненості дитини позивача ОСОБА_2 із ОСОБА_5 доведено належним чином. Тому суди обґрунтовано вважали наявними підстави для висновку про факт батьківства ОСОБА_5 щодо дитини ОСОБА_2 . Доказів на підтвердження протилежного іншими учасниками справи не надано;
відповідно до положень статті 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Нормами законодавством передбачено, що вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Тому сиди правомірно вказали, що у нормах СК України не урегульовано вирішення питання щодо вказаної вимоги у разі смерті особи, яка повинна подати заяву про своє батьківство;
учасники справи не спростовали той факт, що ОСОБА_5 заяву про своє батьківство щодо ОСОБА_2 не подавав, але за життя своєю поведінкою визнавав своє батьківство;
суди зробили правильний висновок, що поведінка ОСОБА_5 за життя свідчить про визнання ним батьківства щодо дитини ОСОБА_2 та намір подати заяву про визнання батьківства щодо нього, який він не зміг реалізувати у зв`язку з перебуванням на військовій службі з 2020 року до часу загибелі. Крім того, суди обґрунтовано врахували право ОСОБА_2 знати свого батька та можливість реалізувати свої права, зокрема щодо отримання допомоги у зв`язку з загибеллю батька. Жодні положення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 485/1270/25 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У червні 2026 року матеріали електронної справи № 485/1270/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 10 червня 2026 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі 
№ 591/6441/14-ц, від 01 травня 2023 року в справі № 753/7593/21; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року.
Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 . Про цей факт Снігурівським районним відділом ДРАЦС було складено актовий запис від 05 листопада 2019 року № 96 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 , у якому батьками дитини зазначені: батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_1 .
28 липня 2020 року ОСОБА_5 уклав контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 загинув.
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 05 травня 2022 року № 1631 та довідкою про причину смерті ОСОБА_5 загинув внаслідок вибухової травми, ушкодження внаслідок військових дій.
ОСОБА_1 отримала сповіщення про те, що її чоловік стрілець-зенітник зенітного ракетного взводу 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 , старший солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час перебування у лікарняному закладі від отриманих поранень в районі виконання завдань за призначенням, в ході ведення бойових дій в районі населеного пункту Ямпіль Донецької області.
Відповідно до акта за фактом проживання від 16 травня 2022 року, складеним депутатом Інгульської сільської ради, ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім`єю з цивільним чоловіком ОСОБА_5 з 01 грудня 2020 року до дня смерті останнього, разом виховували дітей та вели спільне господарство.
У висновку експерта від 28 листопада 2025 року № 387-МГ зазначено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Вірогідність того, що ОСОБА_5 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами цієї експертизи становить не менше 99,9999 %.
Згідно з довідкою Широківської сільської ради від 28 липня 2025 року в с. Покровське раніше проживала сім`я ОСОБА_14 , до складу якої входили ОСОБА_4 та троє їх спільних дітей: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 . Після народження третього сина ОСОБА_17 покинула сім`ю та переїхала в інше село. Після смерті батька в 2016 році брати залишились одні. Згодом молодший ОСОБА_5 переїхав в с. Степове, де створив свою сім`ю з ОСОБА_18 , з якою у них народився спільний син.
Відповідно до листа Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 21 серпня 2025 року № 758/01-16 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа у Першій Миколаївській державній нотаріальній конторі Миколаївської області не заводилась.
Із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_9 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 звернулася мати загиблого - ОСОБА_4 .
Згідно з витягом із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум ОСОБА_4 призначена одноразова грошова допомога в розмірі 1/2 частини 15 000 000,00 грн, в сумі 7 500 000,00 грн.
Позиція Верховного Суду
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Згідно з статтею 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
У статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду (частина друга статті 125 СК України).
Згідно з частиною першою статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).
Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (стаття 136 СК України).
У статті 138 СК України передбачено, що жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.
Згідно з абзацами першим-третім пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 (далі - Правила № 52/2), якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі, за винятком випадків, передбачених абзацами другим, п`ятим та сьомим цього пункту. Якщо мати дитини під час державної реєстрації народження заявляє, що її колишній чоловік не є батьком дитини, і у зв`язку з цим просить не вказувати його батьком в актовому записі про народження дитини, її прохання може бути задоволене лише за наявності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також спільної заяви батьків про державну реєстрацію народження. У разі подання заяви про державну реєстрацію народження одним із батьків або іншою особою походження дитини від батька визначається у порядку, передбаченому абзацом другим пункту 15 цієї глави.
В абзаці дванадцятому пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил № 52/2 зазначено, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Відповідно до підпункту 2.13.1 пункту 2.13, пункту 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
Разом з цим, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21).
У статті 257 СК України передбачено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.
Згідно з статтею 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу (стаття 265 СК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства та внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 наголошувала, що із 2017 року до 03 травня 2022 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період спільного проживання, у них народився син ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_5 визнавав себе батьком, опікувався сином, займався його вихованням та забезпечував матеріально. Проте нею та ОСОБА_5 своєчасно не було зареєстровано народження сина. Незважаючи на той факт, що саме ОСОБА_5 є біологічним батьком ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження батьком дитини зазначено колишнього чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Батько дитини - ОСОБА_5 заяву про своє батьківство відносно ОСОБА_2 не подав, у тому числі через несення військової служби, а також загибеллю при виконанні військового обов`язку щодо захисту України від російської агресії;
суди встановили, що ОСОБА_1 народила ОСОБА_2 08 серпня 2019 року, тобто до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу з ОСОБА_2 , отже, вважається, що саме останній є батьком дитини. При цьому, з посиланням на висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 28 листопада 2025 року № 387-МГ, згідно з яким вірогідність того, що ОСОБА_5 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 становить не менше 99,9999 %, суди вважали, що біологічним батьком дитини є саме ОСОБА_5 . З`ясувавши, що ОСОБА_5 заяву про своє батьківство щодо ОСОБА_2 не подавав, але його поведінка за життя свідчить про визнання ним батьківства відносно дитини ОСОБА_2 та намір подати заяву про визнання батьківства щодо цієї дитини, який він не зміг реалізувати у зв`язку із загибеллю на війні, суди зробили висновок про наявність підстав для задоволення вимог про виключення запису про ОСОБА_2 із актового запису про народження ОСОБА_2 і внесення відомостей про ОСОБА_5 як його батька. Також суди врахували, право дитини ОСОБА_2 знати свого батька;
проте суди не звернули уваги на те, що задоволення вимог щодо виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька та щодо внесення до актового запису про народження дитини записів про батька - ОСОБА_5 , тобто сина ОСОБА_4 , надасть їй статус баби ОСОБА_2 , що визначатиме для неї певні права та обов`язки. Крім того, фактично відбулося встановлення родинних відносин між ОСОБА_19 і ОСОБА_4 , зокрема й щодо права на отримання (розподілу між членами сім`ї) одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця. Тому ОСОБА_4 є належним відповідачем за вимогами щодо виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька та щодо внесення до актового запису про народження дитини записів про батька;
пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові;
позивач ОСОБА_1 не пред`явила позовних вимог до ОСОБА_4 , яка залучена до участі у справі лише як третя особа, клопотання про залучення її до участі у справі як співвідповідача не заявляла.
За таких обставин судові рішення в частині вимог щодо виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька та у частині вимог щодо внесення до актового запису про народження дитини записів про батька слід скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 у вказаній частині відмовити з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача (складу відповідачів).
Касаційний суд наголошує, що ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову через пред`явлення його до неналежного відповідача (складу відповідачів) не позбавляє позивача права на судовий захист. Позивач може звернутися до суду знову із тим самим позовом, визначивши належного відповідача або залучивши належний склад співвідповідачів, адже така відмова не перешкоджає повторному зверненню до суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що заочне рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалені із порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити; судові рішення у частині вимог щодо виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька та у частині вимог щодо внесення до актового запису про народження дитини записів про батька скасувати, а у задоволенні цих вимог відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
При зверненні з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог (про виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька ( ОСОБА_2 ) та про внесення до актового запису про народження дитини записів про батька ( ОСОБА_5 )) третя особа - ОСОБА_4 сплатила судовий збір у розмірі 5956,00 грн.
З огляду на результат касаційного оскарження, а саме скасування судових рішень в оскарженій частині вимог про виключення із актового запису про народження дитини відомостей про батька та про внесення до актового запису про народження дитини записів про батька, судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в розмірі 4 845,60 грн ((1 211,40 грн (ставка судового збору за пред`явлення вимоги немайного характеру) * 200 % * 2 вимоги)) підлягає стяненню із позивача ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2026 рокув частині вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька ( ОСОБА_3 ) та про внесення до актового запису про народження дитини записів про батька ( ОСОБА_5 ) скасувати.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька ( ОСОБА_3 ) та про внесення до актового запису про народження дитини записів про батька ( ОСОБА_5 ) відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 845,60 грн.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2026 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2026 року в скасованих частинах втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко