Справа № 703/4279/26
2/703/2707/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючої судді Проценко А.М.,
за участю секретаря судового засідання Вовк І.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача подав до суду позовну заяву, у якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» суму заборгованості за кредитним договором №13.01.2026-100000966 від 13 січня 2026 року в розмірі 28 800 грн 00 коп., з яких: 8 000 грн 00 коп. — заборгованість за тілом кредиту, 11 200 грн 00 коп. — заборгованість за процентами, 1 600 грн 00 коп. – заборгованість за комісією (пов`язаної за надання кредиту); 8 000 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, а також судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 2662 грн 40 коп. та витрати, пов`язнані з надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі листом з описом вкладення, в сумі 120 грн 18 коп.
Позов умотивовано тим, що 13 січня 2026 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №13.01.2026-100000966 у формі електронного документа із застосуванням електронного підпису, в межах якого було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі – 8000 грн, що підтверджується повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення ТОВ «УПР» про видачу коштів від 19.06.2026, на строк, вказаний в заявці. Відповідно до умов договору заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився під час укладення кредитного договору.
Відповідно до умов кредитного договору №13.01.2026-100000966 від 13.01.2026 позичальнику надається кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту - 13/01/2026; сума кредиту - 8000 грн 00 коп.; строк, на який надається кредит - 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту – 01.06.2026; продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування/строку виплати кредиту/строку договору передбачена. Позичальник має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та/або строку виплати кредиту та строку виплати кредиту, установлених договором; процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі – "Комісія за надання", "Комісія"; економічна сутність – плата за надання Кредиту) – 20% від суми кредиту та дорівнює 1 600 грн 00 коп. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.87% (денна процентна ставка) = (9781.92 / 8000)/ 140*100%.
Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати боргу відповідно до умов кредитного договору №13.01.2026-100000966 від 13 січня 2026 року у зв`язку з чим має непогашену заборгованість в сумі 28 800 грн 00 коп., з яких: 8 000 грн 00 коп. — заборгованість за тілом кредиту; 11 200 грн 00 коп. — заборгованість за процентами, 1 600 грн 00 коп. – заборгованість за комісією (пов`язаної за надання кредиту); 8 000 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України. Ця заборгованість виникла протягом строку кредитування позикою і підтверджується пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявкою кредитного договору та розрахунком заборгованості.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
20.07.2026 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній визнає факт отримання кредиту та не заперечує відносно обов`язку повернення суми кредиту (тіло кредиту), про те заперечує щодо стягнення з нього незаконної комісії у розмірі 1600 грн 00 коп., неправомірного нарахування відсотків у розмірі 11 200 грн 00 коп. та відносно стягнення нарахованого штрафу за ст. 625 ЦК України. 
Відносно нарахованої комісії відповідач вказує, що остання нарахована з порушенням ч. 1 ст. 1054 ЦК України, адже обов`язок надати кошти позичальникові є прямим виконанням договору самим кредитодавцем, отже витрати, пов`язані із самим переказом коштів, є витратами кредитодавця на виконання власного зобов`язання і не можуть перекладатися на споживача у вигляді додаткової плати. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору, що покладають на споживача несправедливий тягар, є нікчемними.
Щодо нарахованих відсотків відповідач зазначає, що позивач самостійно зафіксував прострочення та почав додатково нараховувати відповідальність за статтею 625 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України право позикодавця на отримання договірних процентів обмежене строком користування кредитом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 надала висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту; надалі права кредитора забезпечуються не договірними процентами, а частиною 2 статті 625 ЦК України. Оскільки позивач сам зафіксував початок прострочення 27.01.2026, право на нарахування договірних відсотків після цієї дати припинилося. Законні відсотки за фактичний час користування (13.01.2026–27.01.2026, 14 днів): 8 000,00 грн * 1% * 14 = 1 120,00 грн. Отже, нараховані понад цей строк відсотки в сумі 10 080,00 грн є неправомірними.
Також відповідач просить суд, на підставі пункту 61 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України «Про споживче кредитування», доповненого Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX, звільнити його від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язнання та щодо стягнення з нього відсотків за ст. 625 ЦК України.
Додатково відповідач звертає увагу суду, що сума кредиту (8 000,00 грн) не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на 2026 рік (8 647,00 грн), а отже, спірний договір підпадає під ознаки мікрокредиту в розумінні статті 3 Закону України «Про споживче кредитування». Цією нормою встановлено обмеження сукупної суми неустойки (штрафу, пені) та інших платежів за порушення зобов`язань за такими договорами. Відповідач просить суд врахувати цю обставину як додаткову підставу для відмови в стягненні штрафних нарахувань понад законно визначену межу, залишаючи на розсуд суду точне визначення чинної редакції та розміру цього обмеження станом на дату розгляду справи. Також просить врахувати його тяжке матеріальне становище та стан здоров`я родини відповідача, адже здійснює постійний догляд за тяжкохворим батьком, що позбавляє відповідача можливості офіційного працевлаштування та стабільного доходу.
Від представника позивача 21.07.2026 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Законом України “Про споживче кредитування” передбачено пункт 5 статті 8, що визначає максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Також, законом України “Про споживче кредитування”, передбачено пункт 17 прикінцевих положень, який повністю спростовує доводи відповідача стосовно незаконності розміру процентної ставки. Розділ IV "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17 згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023, яким передбачено наступне: тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Слід звернути увагу, що закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" набув чинності 24.12.2023. Отже, враховуючи дату укладення кредитного договору, денна процентна ставка передбачена договором є застосованою та законною.
Стосовно розрахунку заборгованості представник позивача зазначає, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв.
Щодо комісії представник позивача вказує, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу – інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Отже, комісія за обслуговування пов`язана з наданням ряду перелічених послуг, а саме: 1) організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, 2) забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, 3) забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, 4) забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, 5) консультаційні послуги, 6) інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. Безоплатність надання цих послуг законодавством не встановлена. Договором застережено, що до складу даної комісії не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства.
Також зазначено, що своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.
В зв`язку з вищезазначеним просить суд позовні вимоги задовольнити.
27.07.2026 від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому щодо нарахованих відсотків зазначено, що аргументація позивача щодо процентів за користування кредитом (обґрунтована посиланням на статтю 1048 ЦК України та практику щодо права нараховувати проценти в межах строку кредитування) стосується виключно суми 11 200,00 грн звичайних відсотків за користування кредитом і жодним чином не спростовує та навіть не торкається доводів відповідача щодо суми 8 000,00 грн, нарахованої позивачем окремо та за іншою правовою підставою (пункт 15 заявки до кредитного договору, з прямим посиланням самого позивача на статтю 625 ЦК України). Змішування в тексті відповіді на відзив цих двох сум різної правової природи в одне поняття «проценти за користування кредитом у межах строку» не змінює того факту, що за змістом самого договору та розрахунку позивача це дві окремі, самостійні вимоги. Позивач не навів жодного доводу на спростування позиції відповідача про звільнення від сплати суми 8 000,00 грн у зв`язку з дією воєнного стану (пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України) та про невідповідність цього нарахування вимогам частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», викладеним у пункті 3 відзиву від 17.07.2026 та у пункті II цього заперечення.
Щодо відповідальності за ст. 625 ЦК України відповідач вказує, що підтримує позицію, викладену в пункті 3 відзиву від 17.07.2026, про повне звільнення від сплати цієї суми на підставі пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у зв`язку з дією в Україні воєнного стану протягом усього періоду прострочення. Позивач у відповіді на відзив жодним чином не спростував цей довід.
Стосовно стягнення комісії відповідач звертає увагу на невідповідність між описом комісії, наведеним позивачем у відповіді на відзив, та фактичним змістом укладеного між сторонами договору. Наведений позивачем перелік послуг не відповідає умовам договору, укладеного з відповідачем, і не може братися судом до уваги як обґрунтування правомірності стягнення цієї комісії саме за цим договором. Оскільки жодних окремих додаткових послуг умовами договору не передбачено та відповідачу не надавалося, встановлення додаткової плати за сам факт «надання Кредиту» понад проценти за користування ним є протиправним. На підставі викладеного та керуючись статтями 203, 228 ЦК України та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач оспорює умову договору про встановлення комісії у розмірі 1 600,00 грн і просить суд визнати її недійсною та відмовити у стягненні цієї суми.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами. Також в відповіді на відзив просить розгляд справи здійснювати без участі представника позивача.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, в відзиві на позовну заяву та заперечені (на відповідь на відзив) просить розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами без його особистої участі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ознайомившись з відзивом на позовну заяву та запереченням на (відповідь на відзив) відповідача, відповіддю на відзив позивача, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд дійшов наступного висновку.
Даний спір виник у сфері цивільно-правових відносин щодо виконання договірних зобов`язань.
Судом встановлено, що 13.01.2026 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №13.01.2026-100000966 на наступних умовах: сума кредиту складає 8 000 грн 00 коп.; строк кредитування - 140 днів, дата повернення (виплати) кредиту – 01.06.2026; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі – "комісія", економічна сутність – плата за надання кредиту) – 20% від суми кредиту та дорівнює 1600 грн 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір, крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором. Протягом строку дії договору тарифи та комісія(ії) за фінансовою послугою залишаються незмінними. Денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.87% (денна процентна ставка) = (9781.92 / 8000)/ 140 ? 100%. Позичальник, який прострочив виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, зокрема, зобов`язання зі сплати кредиту/його частини та/або процентів/їх частини та/або комісії(їй)/ її(їх) частини (якщо комісія (ії) встановлена(і) договором) у терміни/строки, що передбачені договором, на вимогу кредитодавця зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 170000% річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (по тексту даного договору - “проценти річних”).
Пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) та заявка кредитного договору, складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з якими відповідач був попередньо ознайомлений.
У відповідності до частини 1 статті 13 Закону України "Про споживче кредитування", договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію".
Встановлено, що згідно зі статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", позичальником 13.01.2026 було підписано пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявку та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора «E518», підписавши які ОСОБА_1 підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування.
ОСОБА_1 як позичальник та споживач за договором, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши товариству свої персональні дані (номер мобільного телефону, місце проживання, паспортні дані, номер платіжної картки, РНОКПП та ін.).
ТОВ «Споживчий центр» 13.01.2026 надало позичальнику грошові кошти в сумі 8 000 грн 00 коп. шляхом перерахування їх на картку позичальника № НОМЕР_1 , яку останній вказав при оформленні кредиту.
Так, позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного договору, що підтверджується пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявкою та відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору.
Станом на дату подання позовної заяви загальний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 становить 28 800 грн 00 коп., що складається з 8 000 грн 00 коп. – сума виданого кредиту, 11 200 грн 00 коп. – сума заборгованості за процентами, 1 600 грн 00 коп. – сума заборгованості за комісією (пов`язаної за надання кредиту) та 8 000 грн 00 коп. – сума заборгованості за відсотками, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Підписавши 13.01.2026 року пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявку та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору та взяв на себе відповідні зобов`язання.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис"за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як видно з розрахунку заборгованості розмір заборгованості становить 28 800 грн 00 коп., яка складається з наступного: 8 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, проценти за користування коштами в сумі 11 200 грн 00 коп., 1 600 грн 00 коп. – заборгованість за комісією (пов`язаної за надання кредиту) та заборгованість за відсотками, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 8 000 грн 00 коп.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Наведене узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2010/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2010 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У своєму Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру відсотків, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Колегія суддів касаційного суду зважала на те, що аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як відсотків, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Згідно з умовами кредитного договору процентна ставка " фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Позивач просить суд стягнути проценти у розмірі 11 200 грн 00 коп., що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту 8 000 грн 00 коп., а отже змістовне навантаження встановлення таких процентів полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку процентів є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 р.№ 7-рп/2013).
З огляду на наведене, встановивши співрозмірність нарахованих процентів за невиконане зобов`язання відповідача, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, зменшивши їх розмір до розміру заборгованості по кредиту в сумі 8 000 грн 00 коп.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 000 грн 00 коп. за відсотками, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) відсотків, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №4/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який триває цього часу.
У зв`язку із зазначеним, оскільки позичальник (відповідач) звільняється від обов`язку сплати відсотків, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України (штрафу, пені) у період дії в Україні воєнного стану, позовні вимоги в цій частині щодо сплати відсотків, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії (пов`язаної за надання кредиту) суд зазначає таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).
З матеріалів даної справи вбачається, що комісію у розмірі 20% було визначено як плату за надання кредиту.
Водночас, в матеріалах справи відсутній перелік банківських послуг, які пов`язані з наданням кредиту та які повинні надаватись банком.
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 20 % є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з комісії слід відмовити з підстав їх необґрунтованості.
Отже, оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що ОСОБА_1 , уклавши договір кредитування та отримавши кредитні кошти, свої зобов`язання не виконав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 16 000 грн 00 коп., з яких 8 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту та 8 000 грн 00 коп. - заборгованість за процентами.
За вказаних підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягають частковому задоволенню.
У п. 29 рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» ЄСПЛ зазначено, що п. 1 ст. 6 зобов`язує суди наводити мотиви своїх рішень, проте його не можна розуміти як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів" від 19 квітня 1994 року, п. 61). Ступінь застосування цього обов`язку наводити мотиви може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність доводів, які сторони можуть заявляти в судах, а також відмінності, що існують у Договірних Державах щодо положень закону, звичаєвих норм, юридичної доктрини та порядку викладення й складання судових рішень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме 1 479 грн 11 коп. (16 000 грн 00 коп. х 2 422 грн 40 коп. / 28 800 грн 00 коп.).
Щодо заявленої вимоги позивача відносно стягнення з відповідача 120 грн 18 коп. за витрати, пов`язані з надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі листом з описом вкладення суд зазначає наступне. Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином, витрати за надсилання позовної заяви відповідачу належать до інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, і підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони у разі задоволення позову, за умови їх документального підтвердження.
Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані з надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі листом з описом вкладення, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 55 грн 08 коп.
Керуючись статтями 509, 526, 530, 599, 612, 625, 629, 638, 639, 1048, 1049, 1050, 1052, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 247, 265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (код за ЄДРПОУ: 37356833, МФО 305299, р/р НОМЕР_3 ) суму заборгованості за кредитним договором №13.01.2026-100000966, що складається з: 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп. – сума заборгованості за тілом кредиту та 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп. – сума заборгованості за процентами, а також судовий збір у розмірі 1 479 (одна тисяча чотириста сімдесят дев`ять) грн 11 коп. і 55 (п`ятдесят п`ять) грн. 08 коп. витрат, пов`язаних з надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі листом з описом вкладення.
В решті позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Реквізити сторін:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833, МФО 305299, р/р НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя        А.М. Проценко