ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/446/26 Справа № 695/4312/25 Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП | Головуючий у І інстанції Степченко М. Ю.   Доповідач в апеляційній інстанції Биба Ю. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2026 року  м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Биба Ю.В., за участі захисника Федини О.В. в режимі відеоконференції, розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Федини О.В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП
в с т а н о в и в:

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2026 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, від сплати судового збору звільнений.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , 09.07.2025 р. о 16-18 год., в м. Золотоноша, по вул. Шевченка, керував електроскутером без номерного знаку з явними ознаками алкогольного сп`яніння, що виражалися в невнятній розмові, у різкому запаху алкоголю з порожнини рота, від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер або в медичному закладі відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з постановою суду, захисник Федина О.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати, а справу закрити на підставі ст. 247 КУпАП, а в разі непогодження з наявністю підстав для закриття справи – вирішити питання про пом`якшення відповідальності особі та не застосовувати до ОСОБА_1 позбавлення права керування транспортними засобами.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 механічним транспортним засобом, оскільки електроскутер, яким керував ОСОБА_1 , має потужність 2 кВт, що є недостатнім для віднесення самоката до механічного транспортного засобу відповідно до визначення, наведеного в п. 1.10 ПДР, яка мала б перевищувати 3 кВт, тому ОСОБА_1 не може бути притягнений до відповідальності за невиконання вимог п. 2.9 а ПДР.
На наданому поліцейськими відеозаписі не зафіксовано факт пересування особи на скутері, а наявний запис ходу складання матеріалів поліцейським.
При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 є ветераном та інвалідом ІІ групи, а можливість і право керування ТЗ йому є необхідним задля забезпечення своїх щоденної життєдіяльності (ампутована стопа та частина гомілки в результаті участі в бойових діях).
Зазначає про можливість призначення покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши думку захисника Федини О.В., який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи, які надійшли з місцевого суду і, обміркувавши над доводами апеляційної скарги, вважаю, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.
Так, відповідно до ст.251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом закону, протокол про адміністративне правопорушення, пояснення особи, свідків, висновок експерта тощо, є документами, що офіційно засвідчують подію адміністративного правопорушення і, відповідно до ст.251 КУпАП, є джерелами доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення. Протокол про адміністративне правопорушення складається відповідно до ст.254-256 КУпАП.
Висновки судді про доведеність вини та наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які містяться в матеріалах справи і сумнівів щодо їх обґрунтованості не викликають. 
Незважаючи на позицію захисника Федини О.В. про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, його вина підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами, зокрема даними:
- протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 386354 від 09.07.2026, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, згідно якого 09.07.2025 р. о 16-18 год., в м. Золотоноша, по вул. Шевченка, керував електроскутером без номерного знаку з явними ознаками алкогольного сп`яніння, що виражалися в невнятній розмові, у різкому запаху алкоголю з порожнини рота, від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер або в медичному закладі відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП;
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, до закладу охорони здоров`я КНП «ЗБЛ» від 09.07.2026, відповідно до якого, в результаті огляду, проведеного поліцейським у ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, огляд не проводився у зв`язку з відмовою проїхати до медичного закладу;
- рапорту Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області, згідно якого 09.07.2026 о 17-03 год., за адресою: Золотоніський р-он, м. Золотоноша, вул. Шевченка, 61, був виявлений електроскутер без н/з під керуванням ОСОБА_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, від освідування особа відмовилася.
- даними відеозапису з бодікамери поліцейського, використання якого передбачено ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» та Інструкцію про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них», затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 03.02.2016 року №100, на яких зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень. Даний відеозапис повторно переглянуто апеляційним судом.
З відеозапису, повторно переглянутого апеляційним судом, вбачається, що працівниками поліції зупинено електроскутер під керування ОСОБА_1 , його спілкування з поліцейським, останнім було неодноразово запропоновано водію пройти огляд на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу так і в найближчому медичному закладі, на що ОСОБА_1 відмовився.
Переглянутий відеозапис дає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Наведені обставини свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та обґрунтованість його притягнення до адміністративної відповідальності. 
Судом першої інстанції встановлені обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, на підставі яких суд зробив обґрунтований висновок про доведеність вчинення останнім інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Висновок суду об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими судом доказами в їх сукупності, що містяться в матеріалах справи.
Будь яких порушень вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції чи КУпАП, які б слугували підставою для скасування постанови місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.
Доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, про те, що електроскутер, яким керував ОСОБА_1 , має потужність 2 кВт, а тому не є механічним транспортним засобом, були предметом перевірки судом першої інстанції та не знайшли свого обґрунтованого підтвердження з чим погоджується апеляційний суд.
Так судом першої інстанції зазначено, що відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.п. а п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
У пункті 1.10 ПДР України наведені терміни, що використовуються у Правилах дорожнього руху та мають наступне значення:
- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керування транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі;
- транспортний засіб - це пристрій призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;
- механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт;
- мопед - двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт;
Відповідно до п. 2.13 ПДР України до транспортних засобів категорії А1 відносяться мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Судом першої інстанції звернуто увагу, що порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами врегульовано «Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою КМУ № 340 від 08.05.1993 (надалі - Положення).
Відповідно до п.2 Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.
Згідно п.3 Положення, керувати мопедами, моторолерами та іншими двоколісними (триколісними) транспортними засобами, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт, дозволяється за наявності посвідчення водія категорії А1.
Отже, наведеними положеннями встановлений обов`язок водія мати посвідчення водія категорії А1 при керуванні мопедами, моторолерами та іншими двоколісними транспортними засобами, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Враховуючи зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб АІМА М4 потужністю 2 кВт, яким керував ОСОБА_1 , хоч і не є механічним, адже обладнаний електродвигуном потужністю менше 3 кВт, проте являється транспортним засобом, який за своїми технічними характеристиками прирівняний до мопеда. При цьому, водіями вважаються не лише особи, які керують механічними транспортними засобами, тобто, які обладнані електродвигуном потужністю понад 3 кВт, а й тими транспортними засобами, які не перевищують таких параметрів потужності.
Твердження захисника про те, що на наданому поліцейськими відеозаписі не зафіксовано факт пересування особи на скутері, а наявний запис лише ходу складання матеріалів поліцейським, не відповідає даним відеозапису.
Так з відеозапису вбачається, що він розпочинається саме з моменту, який фіксує рух електроскутера під керуванням ОСОБА_1 та його зупинку працівниками поліції.
Матеріали провадження не містять відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, щодо оскарження цих дій, як і не містять результатів такого оскарження.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, не спростовують вину ОСОБА_1 у порушенні вимог п.2.5 Правил дорожнього руху, тобто у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівника поліції.
Об`єктивних причин відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння апеляційним судом не встановлено.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки склад вчиненого знайшов своє підтвердження під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції. Ураховується практика Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване судове рішення не вимагає детальної відповіді на всі доводи висловлені сторонами, воно має дозволяти вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Стосовно доводів захисника про накладення на ОСОБА_1 занадто суворого стягнення, прихожу до такого.
Санкція ч.1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність водіїв у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, та не містить альтернативи призначення стягнення без такого позбавлення, а тому посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, тому посвідчення водія йому необхідне для забезпечення своїх життєвих потреб, не може слугувати підставою для скасування постанови місцевого суду в частині накладеного на  ОСОБА_1 адміністративного стягнення з позбавленням права керування транспортними засобами.
Враховуючи вищевикладене, вважаю, що адміністративне стягнення, накладене на  ОСОБА_1 в межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП, яка не містить альтернативи, відповідає положенням ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративне правопорушення.
Як зазначалося, зазначений вид стягнення, що визначений законодавцем, як основний, так й додатковий є безальтернативним.
У цьому разі, загальні засади призначення адміністративного стягнення (ст. 33 КУпАП) не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення - у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Тобто у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, його матеріального стану чи сімейних обставин, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
У цій справі апеляційний суд не вбачає підстав для застосування аналогії права та не накладати додаткове стягнення на ОСОБА_1 у виді позбавлення права керування транспортним засобом на підставі ст. 69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що для досягнення визначеної в ст.23 КУпАП мети адміністративного стягнення: виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, накладення вказаного додаткового стягнення є необхідним.
З врахуванням вищевикладеного, вважаю, що постанова місцевого суду є законною та обґрунтованою, а підстави для її скасування із закриття провадження у справі або зміни в частині накладення адміністративного стягнення - відсутні.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя 

п о с т а н о в и в:

Постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін, а апеляційну скаргу Федини О.В. в інтересах ОСОБА_1 – без задоволення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.В. Биба