ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 р.	Справа № 585/2062/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Сидоренко А.П., м. Суми, повний текст складено 11.11.24 року по справі № 585/2062/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Інспектора Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області лейтенанта поліції Ревішвілі Давида Мєрабовича,Головного управління Національної поліції в Сумській області ,   
про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Зарічного районного суду міста Суми із позовом до інспектора Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області Ревішвілі Давида Мєрабовича (далі по тексту – інспектор, перший відповідач), Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі по тексту – ГУНП в Сумській області, другий відповідач), в якому просив суд:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА1960888 від 21.04.2024 у відношенні ОСОБА_1 , а справу – закрити за відсутністю складу правопорушення;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області (40000, м. Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, будинок 23, код ЄДРПОУ 40108646) судовий збір в розмірі 484,48 грн, а також 4000 витрат на правову допомогу адвоката.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА1960888 від 21.04.2024, оскільки 21.04.2024 поліцейський СРПП Роменського РВП старший сержант Баленко Р. С. після оформлення протоколу за частиною 1 статті 130 КУпАП самостійно, не забезпечивши участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши її права, передбачені статтею 268 КУпАП, провів розгляд адміністративної справи за частиною 2 статті 126 КУпАП, що є грубим порушенням процедури розгляду справи та самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Крім того, звернув увагу, що позивач 21.04.2024 не перебував за кермом транспортного засобу, а тому відсутня об`єктивна сторона адміністративного правопорушення.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 11.11.2024 по справі № 585/2062/24 адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Брухно Валентина Сергійовича до інспектора Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області лейтенанта поліції Ревішвілі Давида Мєрабовича, Головного управління Національної поліції в Сумській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задоволено частково.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА01960888 від 21 квітня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 484 грн. 48 коп. та 2000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.
Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 11.12.2024 по справі № 585/2062/24 вважати вірним у дев`ятому абзаці резолютивної частини рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 листопада 2024 року по справі № 585/2062/24, код ЄДРПОУ відповідача Головного управління Національної поліції в Сумській області «40108777», замість помилково вказаного «40108646».
Другий відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2024 у справі № 585/2062/24 та прийняти нову постанову, відповідно до якої відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2025 по справі №585/2062/24 визнано неповажними підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2024 по справі № 585/2062/24, наведені Головним управлінням Національної поліції в Сумській області.
Клопотання Головного управління Національної поліції в Сумській області про поновлення строку на апеляційне оскарження залишено без задоволення.
Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.11.2024 по справі № 585/2062/24 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області лейтенанта поліції Ревішвілі Давида Мєрабовича, Головного управління Національної поліції в Сумській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
Постановою Верховного суду від 14.05.2026 по справі № 585/2062/24 касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області задоволено.
Ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі № 585/2062/24 скасовано.
Справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції – Другого апеляційного адміністративного суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність у діях суб`єкта владних повноважень будь-яких ознак протиправності, оскільки ОСОБА_1 21.04.2024 у с. Сміле по вул. Соборна 10 керував мотоциклом Мінськ з номерним знаком НОМЕР_1 , при цьому не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП.
Звернув увагу, що факт роз`яснення позивачу його прав, передбачених статтями 268 та 289 КУпАП підтверджується його власноручним підписом на оскаржуваній постанові.
Окрім того, просив врахувати, що оскільки про оскаржуване рішення стало відомо лише 20.03.2025, з урахуванням вимог щодо строку зберігання відеозаписів (підпункт 1 пункту 3 розділу VІІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026 (далі – Інструкція № 1026)), ГУНП в Сумській області з поважних причин позбавлене можливості надати відеозапис вчинення правопорушення позивачем.
Просив врахувати, що суд першої інстанції, у порушення вимог статей 18, 174, 251 КАС України не надіслав апелянту ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву, що позбавило ГУНП в Сумській області права на захист, подання відзиву та відповідних доказів, на яких ґрунтуються заперечення у даній справі.
У додаткових поясненнях від 08.07.2026 представник другого відповідача зазначив, що оскільки предмет спору в даній справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, щодо його вирішення існує стала судова практика, складання позовної заяви та направлення адвокатського запиту не потребувало значних часових затрат та обсягу юридичної та технічної роботи адвокатом.
Відтак, сума витрат на професійну правничу у розмірі 2000,00 грн є неспівмірною із складністю справи та фактичним обсягом наданих адвокатом послуг. 
Позивач та перший відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання та надсилання повісток в системі "Електронний суд".
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 квітня 2024 року о 00 год 31 хв інспектором Роменського районного відділу поліції ГУНП в Сумській області Ревішвілі Д. М. винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА01960888, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП.
У постанові зазначено, що 21 квітня 2024 року о 00 год 27 у с. Сміле, вул. Соборна, 10, Роменського району, Сумської області водій ОСОБА_1 керував мотоциклом Мінськ з номерним знаком НОМЕР_1 , при цьому не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив пункт 2.1 «а» ПДР та скоїв правопорушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП (а.с.65-зворот).
Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА01960888 від 21 квітня 2024 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та незаконності спірної постанови, адже відповідачем у порушення статті 77 КАС України не підтверджено факт правопорушення належними та допустимими доказами.
Судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про закриття провадження у справі, оскільки повноваження вирішувати питання про закриття справи про адміністративне правопорушення належать виключно органу (посадовій особі), що уповноважені розглядати такі справи. Адміністративний суд не може підміняти такий орган (посадову особу), та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу (посадової особи).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх пропорційності, суд врахував те, що справа за вказаним адміністративним позовом є незначної складності та розглядається за наявними у ній матеріалами, у зв`язку з чим дійшов висновку, що розумно обґрунтовані заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, становлять 2000 грн. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення переглядається в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту – Закон № 580-VIII).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
На виконання пункту 11 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 35 Закону № 580-VIII поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.
Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Колегією суддів встановлено, що підставою для зупинки 21.04.2024 о 00 год 27 хв у с. Сміле Сумської області по вул. Соборній 10, працівниками патрульної поліції транспортного засобу мотоцикл Мінськ з номерним знаком НОМЕР_1 слугувало переконання інспектора про керування ОСОБА_1 вказаним транспортним засобом, не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії, що є порушенням пункту «а» 2.1 Правил дорожнього руху України.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначені положеннями Закону України «Про дорожній рух».
Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Положеннями статті 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.
Згідно з пунктом 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні гуртуватися на вимогах цих Правил.
На виконання пункту 1.3. Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9 ПДР).
Відповідно до пункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно із частиною 2 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (частина 1 статті 247 КУпАП).
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 31 Закону України № 580-VIII надано право поліції застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України № 580-VIII визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Як встановлено статтею 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції № 1395 встановлено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Колегією суддів встановлено, що на підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП до матеріалів справи долучено постанову серії ЕНА1960888 від 21.04.2024.
При цьому, стверджуючи про дотримання другим відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, апелянт вказував, що дії після зупинки транспортного засобу фіксувались на бодікамеру, однак надати такі відеозаписи не вбачається за можливе з огляду на їх знищення у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
Однак, дослідивши копію спірної постанови судом апеляційної інстанції встановлено, що у графі «до постанови додаються» не зазначено жодного посилання на існування відеозапису чи інших доказів. 
Колегією суддів встановлено, що другим відповідачем не надано доказів на підтвердження дотримання інспектором процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Надаючи оцінку викладеним у апеляційній скарзі доводам про те, що ОСОБА_1 нібито було роз`яснено права, колегія суддів зауважує, що оскаржувана постанова не містить підпису позивача у графі «права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 мені роз`яснено», натомість інспектором власноруч зазначено «від підпису відмовився».
Таким чином, ГУНП у Сумській області не доведено дотримання інспектором процедури розгляду справи, а відтак доводи позивача про фактичний розгляд справи за його відсутності, чим було порушено його права і порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, є неспростованими.
Варто зазначити, що оскаржувана постанова не може бути беззаперечним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки є саме тим рішенням суб`єкта владних повноважень, в якому уповноважена особа відображає власне бачення порушень, допущених водієм, та вказує докази на підтвердження факту вчинення правопорушення та дотримання встановленої законом процедури розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, через порушення вимог пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України.
Статтею 268 КУпАП встановлено вичерпний перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, заявляти клопотання та знайомитися з матеріалами справи.
За правилами статті 278 КпАП України орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
У наведених вище положеннях норм процесуального права закріплено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.
У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КУпАП України вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог статті 283 КУпАП України, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.
Таким чином, положення КУпАП України закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на правову допомогу. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КУпАП України процедури призводить до порушення права особи приймати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення та інших прав, визначених статтею 268 КпАП України, що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 березня 2018 року № 690/233/17 та від 31 січня 2019 року № 760/10803/15-а.
Колегія суддів констатує, що встановлена протиправність здійсненого інспектором розгляду справи внаслідок порушення процедури її проведення є достатньою та самостійною підставою для скасування прийнятої за результатами її проведення постанови, що унеможливлює перехід до суті покладених в її основу адміністративних правопорушень.
Таким чином, оскільки другим відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, не доведено дотримання порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА1960888 від 21.04.2024 підлягає скасуванню.
Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції права другого відповідача на захист, варто зазначити наступне.
Частиною першою статті 11 КАС України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Відповідно до частини третьої статті 44 КАС України, учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Передбачене законодавцем право учасників справи, зокрема, на участь у судових засіданнях та надання пояснень чи заперечень відповідає основним засадам адміністративного судочинства, таким як, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин справи.
Частиною 2 статті 194 КАС України передбачено, що про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до пункту 9 частини 9 статті 171 КАС України, про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються строки для подання відповіді на відзив та заперечення, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 01.08.2024, серед іншого, відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , вирішено направити копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу та роз`яснено відповідачу право подати відзив з доказами на підтвердження обставин, на яких він ґрунтується, у строк не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до довідки про доставку електронного документу, документ в електронному вигляді «ухвала про відкриття провадження» було надіслано одержувачу – Головне управління Національної поліції в Сумській області до його електронного кабінету.
Відповідно до частин 1, 2, 5 та 7 статті 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів.
Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
17 серпня 2021 року Вища рада правосуддя рішенням № 1845/0/15-21 затвердила Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі – Положення).
З 05 жовтня 2021 року почали функціонувати підсистеми «Електронний суд», «Електронний кабінет» та підсистема відеоконференцзв`язку.
Підпунктом 5.5. пункту 5 Положення передбачено, що ідентифікаційними даними для юридичних осіб є ідентифікаційний код юридичної особи (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, - код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України).
Пунктом 17 Положення передбачено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Згідно з пунктом 37 Положення підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя.
Відповідно до пункту 42 Положення засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету.
У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.
В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.
Пунктом 43 Положення визначено, що до Електронного кабінету надсилаються документи у справі лише в разі наявності ідентифікаційних даних користувача (учасника справи), внесених до автоматизованої системи діловодства.
Отже, враховуючи наведені вище правові норми, вбачається, що юридична особа здійснює реєстрацію свого електронного кабінету за допомогою коду ЄДРПОУ, і перевірка наявності в особи зареєстрованого електронного кабінету також здійснюється за допомогою такого коду. Відповідно до положень статті 18 КАС України усі державні органи зобов`язані здійснити реєстрацію своїх електронних кабінетів.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви до Зарічного районного суду міста Суми позивач зазначив неправильно ідентифікаційні дані відповідача, замість коду ЄДРПОУ 40108777 вказав код ЄДРПОУ 40108646, який належить Департаменту патрульної поліції, а не ГУ НП у Сумській області.
Таким чином, враховуючи автоматичне надсилання матеріалів справи в електронному вигляді до електронних кабінетів учасників справи та допущення помилки у позовній заяві в частині зазначення коду ГУ НП у Сумській області у ЄДРПОУ, надсилання копії ухвали Зарічного районного суду міста Суми від 01.08.2024 у справі № 585/2062/24 здійснено Департаменту патрульної поліції, а не ГУ НП у Сумській області.
Отже, враховуючи усі викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що копія ухвали Зарічного районного суду міста Суми від 01.08.2024 у справі № 585/2062/24 не надсилалась ГУНП у Сумській області.
Відтак, процесуальні гарантії забезпечення належного судового розгляду порушені через непоінформованість другого відповідача про розгляд справи, що унеможливило останньому надати пояснення та відповідні заперечення.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) «Мінак та інші проти України», яке слугувало підставою для перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 2а-421/10/1916 (постанова від 03 березня 2020 року, провадження № 11-363зва19) підкреслено, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.
ЄСПЛ у вказаному рішенні зазначив, що національні суди, не переконавшись, чи були апеляційні скарги у справах заявників їм вручені або чи були заявники повідомлені про апеляційні скарги будь-яким іншим чином, позбавили їх можливості надати зауваження щодо поданих у їхніх справах апеляційних скарг, у зв`язку з чим установив не виконання національними судами свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.
Аналогічний підхід висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 2а-1421/10/1916.
Обставини справи щодо невручення ГУНП у Сумській області в установленому процесуальному порядку копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження і не забезпечення практичної можливості надати відзив на цю позовну заяву та скористатися іншими процесуальними правами, свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Таким чином доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини 3 статті 317 КАС України знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Надаючи оцінку заявленому у позовній заяві розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 1 пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Матеріалами справи підтверджено, що представником позивача разом із позовною заявою було подано докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4000 грн, тобто у визначений КАС України строк.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Надаючи оцінку рівню адвокатських витрат, що мають бути присуджені у цій справі позивачу, колегія суддів оцінює чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою понесеним позивачем витратам на правничу допомогу. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегією суддів встановлено, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, що підлягає до стягнення з другого відповідача представником позивача до матеріалів справи долучено, зокрема : ордер про надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт приймання-передачі послуг, наданих адвокатом, згідно з Договором про надання правової допомоги № 2404/1 від 24.04.2024, розрахунок судових витрат за договором про надання правової допомоги № 2404/1 від 24.04.2024, договір № 2404/1 про надання правової допомоги від 24.04.2024, квитанцію № 2404/1 від 30.03.2024.
Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між адвокатом Брухно Валентином Сергійовичем та ОСОБА_1 укладено договір № 2404/1 від 24.04.2024 про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених даним договором, адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво та/або надати інші види правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У пунктах 4.2 та 4.8 договору № 2404/1 від 24.04.2024 про надання правової допомоги сторони узгодили, що одна година надання правової допомоги коштує 800 грн. Орієнтовна сума гонорару за цим договором становить 4000 грн.
Відповідно до акту приймання-передачі послуг, наданих адвокатом, згідно з Договором про надання правової допомоги № 2404/01 від 24.02.2024, адвокатом надано наступні послуги:
- складання позовної заяви про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА01960888, у відношенні ОСОБА_1 .
Згідно із розрахунком судових витрат за договором про надання правової допомоги № 2404/1 від 24.04.2024, позивачем понесено такі витрати:
- за складання позовної заяви – 3000 грн;
- за складання адвокатського запиту – 1000 грн;
- судовий збір – 484,48 грн.
На підтвердження факту оплати за правову допомогу до матеріалів справи долучено квитанцію № 2404/1 від 30.03.2024.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про відшкодування витрат на правову допомогу, представник позивача надав до суду докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, колегія суддів на підставі належних та допустимих доказів враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідач, заперечуючи проти заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу (4000 грн), посилався на його неспівмірність зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та фактично затраченим на їх виконання часом. Разом з цим, свого розрахунку розміру витрат на професійну правничу допомогу, який на переконання контролюючого органу є співмірним та пропорційним, не надав.
Матеріалами справи підтверджено, що представником позивача складено позовну заяву.
При наданні оцінки обґрунтованості заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зауважує, що складена представником позивача позовна заява є не значною за обсягом (5 сторінок), а тому її складення не вимагало значних зусиль адвоката.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що дана справа є незначної складності, по даній категорії справ існує усталена судова практика, що суттєво полегшує підготовку процесуальних документів, а ціна позову є не значною (3400 грн).
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат в суді першої інстанції, заперечення другого відповідача, колегія суддів вважає, що співмірним та пропорційним розміром витрат на правничу допомогу є 2000 грн (4000/2), що дорівнює 2, 5 годин роботи адвоката.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції не забезпечив рівних прав учасників процесу, необхідних для прийняття законного та обґрунтованого рішення, зокрема, не виконавши належним чином процесуальний обов`язок із повідомлення всіх учасників справи про розгляд справи, рішення Зарічного районного суду міста Суми від 11.11.2024 по справі № 585/2062/24 в частині задоволення позову підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 139 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції від 01.05.2024 позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 484,48 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань другого відповідача судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 484,48 грн.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області - задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 11.11.2024 по справі № 585/2062/24 в частині задоволення позову - скасувати. 
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА1960888 від 21.04.2024 у відношенні ОСОБА_1 .
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 23, м. Суми, 40000, код ЄДРПОУ 40108777) сплачений судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 23, м. Суми, 40000, код ЄДРПОУ 40108777) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій