Головуючий І інстанції: Лук`яненко М.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 р. 	Справа № 520/1458/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/1458/26
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) , в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 609 грн. 99 коп. у день з 03.02.2023 по 03.08.2023 у сумі 110408 грн. 19 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44. 
В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2023 по 03.08.2023 . 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2023 по 03.08.2023 у сумі 32060,00 грн.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 03.02.2023 по 03.08.2023 у сумі 32 060 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кожен епізод виплати як окремий момент фактичного розрахунку у межах тієї частини зобов`язання, якої він стосується, є завершенням певного епізоду порушення, що породжує підставу для застосування до роботодавця механізму відповідальності, передбаченого статтею 117 КЗпП України та виснував, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 32 060,00 грн.
Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44, суд зазначив, що виплата грошової компенсації сум податку, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців має бути здійснена одночасно з виплатою їм такого грошового забезпечення, водночас середній заробіток, який стягується відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України є санкцією за затримку розрахунку при звільненні, а не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та не є виплатою, право на яку військовослужбовець набув у зв`язку із виконанням обов`язків під час проходження служби, тому дійшов висновку, що вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, задоволенню не підлягає.
В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку суд відмовив, оскільки нарахування середнього заробітку ще не відбулось. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 року у справі № 520/1458/26 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, обов`язок виплати середнього заробітку виникає лише у разі невиплати належних сум з вини роботодавця, а у даному випадку, суми, що стали підставою для позову (перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 31.01.2022 року, а також нарахування та виплату індексації – різниці грошового забезпечення за період з 01.12.2018 по 31.01.2022 року були нараховані на виконання рішень суду у справах № 520/3842/22, 520/17957/24. Вважає, що виплати, які були здійснені позивачу 26.12.2025 року, проведені не як складова остаточного розрахунку при звільненні, а виключно на виконання судових рішень, ухвалених у 2025 році. 
Вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність вини відповідача у несвоєчасній виплаті коштів, оскільки відповідач діяв виключно в межах чинного законодавства та виконав судові рішення після їх набрання законної сили. Будь-яких доказів протиправної поведінки або умисного ухилення від виконання обов`язків судом не встановлено.
Зазначає, що позивачка пропустила строк звернення до суду. Вказує, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у місячний строк з моменту, коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Оскільки позивачку було виключено зі списків частини ще 30.01.2022 року, рішення Харківським окружним адміністративним судом по справі №520/3842/22 прийнято 07.07.2022 (яке набрало законної сили 16.03.2023) та від 11.12.2024 по справі №520/7556/25 (яке набрало законної сили 17.04.2025), тобто не пізніш, ніж з 25.06.2025 позивачці було достовірно відомо про порушення своїх прав та інтересів. Разом з тим, з позовом про стягнення середнього заробітку позивачка звернулася лише у 2026 році.
Вважає, що суд також формально застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, однак не врахував, що зазначена практика передбачає необхідність оцінки співмірності, поведінки сторін та інших істотних обставин. У даному випадку така оцінка фактично не була проведена.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Позивачка не скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення ним копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету учасників справи.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених вимог, апеляційним судом не надається оцінка рішенню суду в частині відмови.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , з 25.04.2016 по 31.01.2022 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2022 року №22 виключено зі списків особового складу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №520/3842/22 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 31.01.2022, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р. за статтею 7 Закону України від 14.11.2019 р. №294- X "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 р. за статтею 7 Закону України від 15.12.2020 р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, за період з 01.01.2022 року по 31.01.2022 року, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 р. за статтею 7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.
Постановою Другого апеляційного адміністративний суд від 15 березня 2023 у справі №520/3845/22 зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення, яку отримувала під час проходження військової служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2016-2017, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 у справі №520/17957/24 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення 3699 (три тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 40 коп. в місяць у загальній сумі 140577 (сто сорок тисяч п`ятсот сімдесят сім) грн. 20 коп. за період з 01.12.2018 року по 31.01.2022 року включно відповідно до приписів абзаців 4-6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Відповідно до довідки "ПриватБанк" відповідач 26.12.2025 на виконання вказаних судових рішень виплатив наступні грошові кошти:
- на виконання рішення суду у справі №520/17957/24 у розмірі - 124 410,54 грн.,
- на виконання рішення суду у справі №520/3842/22 у розмірі - 25 261,31 грн.,
- на виконання рішення суду у справі №520/3845/22 у розмірі - 10628,15 грн.
Окрім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 520/3844/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 25.04.2016 по 31.01.2022, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 25.04.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 31.01.2022 - березень 2018 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 у справі № 520/3844/22 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 520/3844/22 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2022, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період за період з 01.03.2018 по 31.01.2022, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 скасовано. Прийнято в цій частині постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 520/3844/22 залишено без змін.
24.04.2024 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 520/3844/22 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 у справі № 520/3844/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 25.04.2016 по 31.01.2022 у сумі 73540,59 грн.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 у справі №520/21960/24 зобов`язано нарахувати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2022 по 24.04.2024 в сумі 73520 грн.
Відповідно до довідки "ПриватБанк" відповідач 26.12.2025 на виконання вказаного рішення суду виплатив грошові кошти у розмірі - 17 439,66 грн.
Позивачем подано заяву до військової частини НОМЕР_1 , щодо виплатити середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з наступного дня після виключення із списків особового складу по момент розрахунку 26.12.2025 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, але відповідач не надав відповіді на вказану заяву.
Вважаючи допущену відповідачем бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, з урахуванням змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Рішеннями Харківського окружного адміністративного суду у справах: №520/17957/24, №520/3842/22, №520/3845/22 встановлене право позивачки при звільненні зі служби цивільного захисту на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2018 року по 31.01.2022 та перерахунок і виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення.
Після виконання зазначених рішень відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачці при звільненні сум.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно констатував, що позивачка має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду з даним позовом колегія суддів зазначає наступне.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20, Верховний Суд дійшов висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частиною 5 статті 122 КАС України.
При цьому, Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.06.2021 у справі №580/2857/20 зауважив, що такий строк розпочинається з дати проведення остаточного розрахунку.
Як встановлено судом, у даному випадку остаточний розрахунок з позивачем проведено 26.12.2025, при цьому позивач звернувся до суду з даним позовом 23.01.2026, що свідчить про те, що строк звернення до суду не пропущений.
Досліджуючи визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів враховує наступне.
За усталеною практикою застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17 та сформований з урахуванням того, що редакція статті 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі №440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У спірних правовідносинах позивачка звільнена з військової служби 31.01.2022.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачкою у позовній заяві вказано, що у період з 01.02.2022 по 01.08.2022 та з 02.08.2022 по 02.02.2023 стягувалось її грошове забезпечення.
Враховуючи наведене позивачка вважала, що спірний період щодо виплати їй грошових коштів тривав з 03.02.2023 до 26.12.2025 (дня, коли на виконання рішень суду у справах №520/3842/22, №520/17957/24, №520/3845/22 на її користь виплачено кошти), тому просила стягнути середній заробіток за період з 03.02.2023 по 03.08.2023 в межах шести місяців, що за позицією позивачки складає 181 день.
За приписами частини 5 статті 308 КАС України апеляційний суд розглядає позовні вимоги та підстави позову, що були заявлені в суді першої інстанції. 
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.02.2023 до 03.08.2023 (в межах позовних вимог) необхідно врахувати обмеження такого періоду шістьма місяцями, у силу вимог статті 117 КЗпП України, та застосувати принцип співмірності.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі по тексту – Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Підпунктом «б» пункту 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи викладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи, днем звільнення позивачки з військової служби є 31.01.2022 року (день виключення зі списків військової частини), а відповідно двома попередніми місяцями перед звільненням є листопад та грудень 2021 року.
Як встановлено судом в межах справи №520/3844/22, розмір грошового забезпечення нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передували звільненню: листопад 2021 року - 10888,88 грн., грудень 2021 року - 10888,88 грн.
У грудні 2021 року - 31 день, у листопаді 2021 року - 30 днів.
Отже, середньоденний заробіток складає 357,01 грн. (21777,76/61), що є вихідними даними для обрахування середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачці в якості відшкодування.
З урахуванням позовних вимог період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням положень статті 117 КЗпП України складає 181 календарний день.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 181 днів, складає 64618, 81 грн (181 (кількість календарних днів затримки розрахунку) х 357,01 грн (розмір середньоденного грошового забезпечення)).
При цьому, колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів про всі суми, які були виплачені позивачу при звільненні, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2026 витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) письмову інформацію (довідку) про загальний розмір усіх виплат, проведених ОСОБА_1 при її звільненні та виключенні 31.01.2022 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (з розшифровкою складових такої суми).
03.07.2026 від відповідача судом отримано довідку військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2026 №146, відповідно до якої розмір усіх виплат, проведених ОСОБА_1 при її звільненні, складає 23778,06 грн.
Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах необхідно враховувати загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат, який складається з: 
124410,54 грн - сума на виконання рішення суду у справі №520/17957/24; 
25 261,31 грн. - сума на виконання рішення суду у справі №520/3842/22; 
10628,15 грн. - сума на виконання рішення суду у справі №520/3845/22; 
23778,06 грн - виплачена позивачці сума під час звільнення у січні 2022.
Крім того на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 520/3844/22 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 відповідачем виплачено на користь позивачки індексацію грошового забезпечення за період з 25.04.2016 по 31.01.2022 у сумі 73540,59 грн.
Таким чином, загальний розмір належних позивачці виплат при звільненні складає 257618,65 грн (124410,54 грн+25 261,31 грн+10628,15 грн+23778,06 грн+73540,59 грн).
Невиплачена позивачці при звільненні сума на виконання судових рішень, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, складає 160300,00 грн (124410,54 грн+25 261,31 грн+10628,15 грн).
Отже, відсоткове співвідношення невиплаченої суми становить 62,22% (160300,00 грн х 100% / 257618,65 грн).
За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, вважає правильним розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40208,82 грн (62,22% від 64618,81 грн), тобто з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача щодо здійснення судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку без належних доказів знайшли своє підтвердження.
Поряд з цим варто зауважити, що право суду на вихід за межі доводів апеляційної скарги передбачено частиною другою статті 308 КАС України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин четвертої статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи перегляд рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача та наявність підстав для нарахування та виплати на користь позивачки суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте не погоджується з методом розрахунку суми середнього заробітку судом першої інстанції, у зв`язку з чим вважає за необхідне змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 з підстав та мотивів його прийняття в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови, водночас в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 по справі № 520/1458/26 змінити з підстав та мотивів його прийняття в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови. . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов