Справа № 459/1086/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,
за участю секретаря Бельзецької О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, 
в с т а н о в и в:

Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідача про стягнення аліментів, у позовній заяві вказала, що 18 листопада 2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану у м. Червонограда Львівської області, про що складено актовий запис № 373.
У подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З лютого 2026 року сторони проживають окремо, хоча станом на дату звернення до суду шлюб не розірвано. Син проживає з матір`ю. Позивачка зазначає, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а вона самостійно не має можливості належним чином забезпечувати потреби сина без участі батька. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19.03.2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Позивачем подано суду заяву про розгляд справи у її відсутності, крім того, не погодившись з доводами відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду із відповіддю на відзив.
Відповідач скористався своїм правом на відзив, в якому зазначив, що бере участь у вихованні дитини, також просив врахувати його стан здоров`я, а саме той факт, що він є людиною з інвалідністю ІІІ групи. Позовні вимоги визнає частково, вважає, що розмір аліментів, який він би міг сплачувати складає 1/6 частини всіх його видів заробітку(доходу), просив суд проводити розгляд справи у його відсутності.
Крім того ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про розстрочку виконання рішення суду в частині сплати заборгованості за минулий період.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, і згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син – ОСОБА_4 .
Актом про фактичне місце проживання №2345/07 від 29.05.2026р., встановлено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , проживають у АДРЕСА_1 без реєстрації. 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 Конвенції про права дитини).
Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів, суд враховує ч.2 ст.182 СК України, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.
У даній справі дитина проживає з позивачкою, а тому на неї покладено більший обсяг обов`язків по утриманню сина, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Попри те, що дитина відвідувала школу, в якій працює відповідач, як встановлено з матеріалів справи, надалі син буде продовжувати навчання в іншому закладі. Також, суд бере до уваги той факт, що відповідач працездатний, доказів того, що він має на утриманні інших осіб, на яких сплачує аліменти суду не надані, крім того жодних доказів оплати суттєвих витрат на медичне обслуговування чи ліки матеріали справи не містять, крім того, як зазначає сам відповідач у запереченні на відповідь на відзив, у нього є «високий сукупний дохід (офіційна заробітна плата директора, вчителя фізики та пенсія по інвалідності)».
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Водночас, враховуючи твердження відповідача про те, що 6-8 днів син перебуває із батьком, суд роз`яснює, що питання про визначення місця проживання їхнього спільного сина чи питання участі сторін у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини може бути предметом нового судового розгляду, враховуючи, що відвідування сином батька не є сталим процесом, а аліментні зобов`язання мають мінливий характер та можуть бути змінені судом шляхом зміни їх розміру за вибором того з батьків, разом з ким проживає дитина. 
Також, приписами статті ч.1 ст.192 СК України передбачено можливість в разі зміни майнового, або сімейного стану, погіршення, або покращення здоров`я когось зі сторін – розмір аліментів може бути змінено.
У зв`язку із наведеним вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення із відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача до повноліття дитини є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі.
Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 435 Цивільного процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд, поряд з іншим, враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Розстрочення виконання судового рішення є відступом від загального правила про обов`язковість і своєчасність його виконання (ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України), а тому застосовується як винятковий захід. Виконання остаточного судового рішення є складовою права на справедливий суд у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; надмірне відтермінування такого виконання здатне порушити права стягувача.
З огляду на це, вирішуючи питання про розстрочення, суд зобов`язаний дотримуватися справедливого балансу інтересів боржника і стягувача та не допустити, щоб розстрочення фактично нівелювало право стягувача на своєчасне отримання присудженого.
За змістом ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Тягар доведення наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, покладається саме на заявника, який звертається із заявою про розстрочення. Такі обставини не можуть ґрунтуватися лише на твердженнях сторони і мають бути підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами (ст. ст. 7680 Цивільного процесуального кодексу України).
Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_2 , посилається на те, що протягом розгляду справи накопичилась одноразова заборгованість понад 40000 грн., одночасне стягнення якої призведе до скрутного матеріального становища. Однак, суд роз`яснює, що негайному виконанню підлягає лише стягнення суми платежу за один місяць. Водночас на підтвердження наведених обставин до заяви про розстрочку не додано документів, необхідних для перевірки його майнового стану та платоспроможності, якими наприклад можуть бути:
довідка про доходи та/або відомості органів Державної податкової служби про суми отриманих доходів за останні періоди (за всіма джерелами);
відомості про відсутність зареєстрованих трудових відносин та реєстрацію як безробітної (довідки територіального органу Державної служби зайнятості);
довідка органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) та/або виписки з банківського рахунку про фактичний розмір та регулярність отримуваних аліментів (якщо такі отримуються);
інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відсутності у власності заявника нерухомого майна;
відомості відповідного реєстру (МВС) про відсутність зареєстрованих за заявником транспортних засобів;
довідка банківської установи про наявність/відсутність відкритих рахунків і залишків коштів на них (банківські виписки);
докази перебування дітей на утриманні заявниці та складу її сім`ї (довідки про склад сім`ї/ реєстрацію місця проживання), чи ін.
У зв`язку із тим, що суду невідомі реальні доходи відповідача - в суду відсутня можливість однозначно встановити розмір заборгованості, яка виникне внаслідок ухвалення даного рішення, також суд не може сам встановити точну суму, при частковій оплаті якої, відповідач протягом певного періоду зможе повністю погасити свою заборгованість, а тому клопотання про розстрочку виконання вказаного рішення суду є передчасним і задоволенню не підлягає.
Скрутне матеріальне становище особи, на яке посилається заявник, без підтвердження належними доказами наявності виняткових обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, само по собі не є достатньою підставою для розстрочення.
Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Разом з тим, оскільки відмова в задоволенні заяви зумовлена недоведеністю обставин, на які посилається заявник, а не відсутністю у нього права на розстрочення як такого, тому ця ухвала не позбавляє ОСОБА_2 , права повторно звернутися з належним чином обґрунтованою заявою про розстрочення виконання рішення суду, додавши до неї відповідні докази на підтвердження свого майнового стану та платоспроможності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 264 - 265, 267, 268, 280-284, 354, 355, 435 ЦПК України, суд - 

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку) батька щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1347 (одна тисяча триста сорок сім)грн.20 коп. судового збору. 
У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 , про розстрочення виконання судового рішення відмовити.
Роз`яснити ОСОБА_2 , що відмова в задоволенні заяви не позбавляє його права повторно звернутися до суду з обґрунтованою заявою про розстрочення виконання рішення суду.
Дане рішення в частині сплати аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах сплати аліментів за один місяць.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб - адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).
Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 адреса: с.Волсвин, Шептицький район, Львівської області. 

Головуючий: Л. Ю. Фарина