ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 р. 	Справа № 440/11745/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026, (головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький) по справі № 440/11745/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 80 231,36 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що при звільненні зі служби цивільного захисту відповідач не провів з ним повний розрахунок в частині виплати індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки. Вказані кошти виплачені відповідачем лише 15.08.2025 на виконання судового рішення від 11.12.2024 по справі № 440/6018/24, отже у ОСОБА_1 виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026 позов задоволено.
Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову або зменшити суму середнього заробітку, стягнуту судом першої інстанції до 46 373,73 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір середнього заробітку за весь період прострочення з моменту звільнення позивача зі служби визначений судом першої інстанції без застосування принципів пропорційності та співмірності, без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення відповідного відшкодування в залежності від певних обставин.
Крім того, звертає увагу на не застосування судом першої інстанції формули обрахунку середнього заробітку, визначеної Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20. 
Вважає, що у спірному випадку належною сумою середнього заробітку, з урахуванням критеріїв співмірності та справедливості, а також строку прострочення виплати буде 46 373,73 грн.
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 до 26.09.2028 проходив службу цивільного захисту у ГУ ДСНС у Полтавській області, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
При звільненні позивача зі служби, ГУ ДСНС у Полтавській області не виплатило йому індексацію грошового забезпечення, одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій в належному розмірі.
ОСОБА_1 оскаржив вказану бездіяльність відповідача в судовому порядку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі № 440/6018/24, яке за наслідками апеляційного перегляду набрало законної сили 11.07.2025 зобов`язано Головне управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Полтавській області:
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
- індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно зі встановленням для обчислення індексації місяця підвищення доходів (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням проведених виплат;
- індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 26 вересня 2018 року включно у фіксованому розмірі відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, з урахуванням проведених виплат;
- грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням індексації грошового забезпечення;
здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням проведених виплат.
15.08.2025, на виконання судового рішення, ГУ ДСНС у Полтавській області виплатило позивачу недоплачену частину грошового забезпечення в загальному розмірі 111 875,18 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14.08.2025 № 1801.
Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за стягненням середнього заробітку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статтей 116, 117 КЗпП України.
Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції застосував приписи ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, відповідно до якої час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При цьому суд першої інстанції вказав про необхідність виходити з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, тобто враховувати обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку із застосуванням Порядку № 100 без застосування принципу співмірності.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Судом встановлено, що на час звільнення позивача зі служби – 26.09.2018, з ним не проведено повний розрахунок, а саме - не виплачено індексацію грошового забезпечення, одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані дні відпустки в належному розмірі.
За наслідками судового оскарження вказаної вище бездіяльності ГУ ДСНС у Полтавській області, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі № 440/6018/24, яке набрало законної сили зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно зі встановленням для обчислення індексації місяця підвищення доходів (базового місяця) - січень 2008 року, індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.09.2018 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням індексації різниці грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби з урахуванням індексації грошового забезпечення. 
15.08.2025 на виконання судового рішення, ГУ ДСНС у Полтавській області виплатило належні позивачу кошти в загальному розмірі 111 875,18 грн.
Отже, період прострочення щодо виплати позивачу належних сум грошового забезпечення тривав з дати його звільнення зі служби 26.09.2018 по день повного фактичного розрахунку 15.08.2025.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачених ст. 117 КЗпП України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно вказав на наявність підстав для визначення розміру виплати середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України, водночас помилково вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин лише чинну редакцію ст. 117 КЗпП України, що обмежує виплату шістьма місяцями. 
Крім того, суд першої інстанції провів розрахунок суми середнього заробітку без застосування формули, визначеної у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 щодо застосування принципу співмірності та пропорційності сум середнього заробітку.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне провести власний розрахунок середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз.1 п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з п. 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623 при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Інструкції № 623 вбачається, що грошове забезпечення працівників служби цивільного захисту обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Судом встановлено, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 сум, є проміжок часу з 27.09.2018 (наступний день після звільнення) по 15.08.2025 (день виплати коштів) включно.
Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема й у справі № 489/6074/23, і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).
Здійснюючи розрахунок, судом враховано грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням зі служби (липень – 13 517,15 грн та серпень 2018 року- 13 517,15 грн.), розмір середньоденного грошового забезпечення складає – 436,04 грн згідно довідки від 22.08.2025, виданої ГУ ДСНС у Полтавській області.
Періодом затримки належних позивачу сум при звільненні є період з 27.09.2018 по 18.07.2022 – 1 391 день та з 19.07.2022 по 15.08.2025 - 184 календарні дні, або шість місяців як це передбачено ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 436,04 грн/день за 1575 дні (1391 день + 184 дні) становить 686 763,00 грн.
Водночас, зазначена сума середнього заробітку є надмірною та підлягає зменшенню з огляду на наступне.
Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) Велика Палата Верховного Суду розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що «відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, викладеної в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Колегія суддів вважає за можливе провести розрахунок суми середнього заробітку виходячи з відсоткового співвідношення недоплаченої частини грошового забезпечення до виплачених сум при звільненні.
Як вказує апелянт, при звільненні позивачу виплачено грошове забезпечення в розмірі 106 053,25 грн. Позивачем вказані обставини не заперечуються.
В свою чергу, сума, виплачена на виконання рішення суду у справі № 440/6018/24 становила 111 875,18 грн.
Отже, загальний розмір належних при звільненні виплат становив 217 928,43 грн (106 053,25 грн + 111 875,18 грн).
Враховуючи наведене, невиплачена на день звільнення сума у розмірі 111 875,18 грн складає 51,34% від загального розміру належних при звільненні виплат у сумі 217 928,43 грн.
З урахуванням принципу пропорційності 51,34% від загального розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 до 15.08.2025 (686 763,00 грн) складає суму 352 584,13 грн. (686 763,00 грн х 51,34%). 
Водночас, колегія суддів вважає, що вказана сума також є неспівмірною у відношенні до недоплаченої частини грошового забезпечення (111 875,18 грн).
Суд апеляційної інстанції враховує, що впродовж проходження служби позивач, зокрема, індексацію грошового забезпечення не отримував, а звернувся з цього питання до суду вперше в травні 2024 року, тобто більш ніж через 5 років з дня його звільнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку в сумі 80 231,36 грн, колегія суддів вважає за можливе присудити відповідну компенсацію у розмірі, визначеному ОСОБА_1 .
Саме вказану суму середнього заробітку стягнуто на користь позивача судом першої інстанції.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з розміром середнього заробітку, стягнутого судом першої інстанції та вважає його таким, що відповідає обставинам справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму.
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, сформованою у постановах від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 23.10.2025 у справі № 340/4454/23, від 23.10.2025 у справі № 280/6214/23, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 07.10.2025 у справі № 520/7611/22, від 29.09.2025 у справі № 460/4387/24, від 18.09.2025 у справі № 160/2237/22, від 11.09.2025 у справі № 320/4309/21, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23, від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, від 18.08.2025 у справі № 160/20803/22, від 18.08.2025 у справі № 200/3986/23.
Водночас, оскільки суд першої інстанції провів розрахунок середнього заробітку без урахування критеріїв пропорційності та співмірності, без визначення вірного періоду прострочення, за який позивач має право на спірну компенсацію колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення з підстав та мотивів задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні із застосуванням принципу пропорційності, приймаються колегією суддів в якості належних, водночас останні не впливають на результат розгляду справи.
Доводи апелянта про те, що у випадку застосування формули обрахунку середнього заробітку, визначеної Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20 розмір середнього заробітку буде складати 46 373,73 грн колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на невірному розрахунку суми середнього заробітку, зокрема, в частині визначення періоду прострочення.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не проведення відповідачем своєчасного та повного розрахунку з позивачем при звільненні та наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному судом, проте з інших підстав та мотивів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку в розмірі 80 231,36 грн, однак з інших підстав та мотивів, а тому судове рішення підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026 по справі № 440/11745/25 - змінити з підстав та мотивів задоволення позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2026 у справі № 440/11745/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова