Справа № 717/1068/26 
Номер провадження2-а/717/47/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2026 року        селище Кельменці 
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Кудиби З. І.,
секретаря судового засідання Житарюк А. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Кельменецького районного суду Чернівецької області із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, у якому просить:
-визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення № 4493 від 26 грудня 2025 року, прийняту ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , якою позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн;
-закрити адміністративну справу за відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
22 червня 2026 року ухвалою суду провадження у справі було відкрито, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та витребувано від відповідача копії всіх матеріалів справи для належного ознайомлення з обставинами, що мають юридичне значення для прийняття рішення.
19червня 2026 року на адресу суду була скерована уточнена позовна заява, в якій відповідачем було вказано т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 
07 липня 2026 року до суду надійшов відзив ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, а також на те, що її прийнято уповноваженою посадовою особою в межах наданих законом повноважень. До відзиву відповідачем долучено копії документів, які, на його думку, підтверджують правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Того ж дня, 07 липня 2026 року, до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечив доводи відповідача, просив врахувати викладені у ній аргументи та задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.
9 липня 2026 року представником позивача була подана заява про заміну відповідача на ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази та оцінивши доводи сторін у їх сукупності, суд встановив наступне.
Позивач зазначає, що перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позивач вказує, що про існування постанови тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4493 від 26 грудня 2025 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн, він дізнався лише після відкриття виконавчого провадження № 80892233 та блокування його банківських рахунків. Копію зазначеної постанови позивач отримав лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці.
Як зазначає позивач, на адвокатський запит його представника ІНФОРМАЦІЯ_5 листом від 19 травня 2026 року №1151/4856 надав копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення, а саме протоколу № 4493 від 21 грудня 2025 року та повістки.
Позивач вважає, що оскаржувану постанову винесено з істотним порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зокрема, позивач зазначає, що підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності стало твердження відповідача про неявку 18 квітня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за повісткою. Разом із тим, на думку позивача, строк накладення адміністративного стягнення, визначений статтею 38 КУпАП, на момент винесення постанови від 26 грудня 2025 року сплив, оскільки інкриміноване правопорушення не є триваючим та має чітко визначений момент вчинення.
Крім того, позивач стверджує, що не був належним чином повідомлений про складення протоколу та дату розгляду справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим був позбавлений можливості реалізувати права, передбачені статтею 268 КУпАП, зокрема надати пояснення, подати докази, заявити клопотання та скористатися правничою допомогою. При цьому позивач звертає увагу, що у самому протоколі містяться суперечливі відомості, оскільки одночасно зазначено про роз`яснення йому прав та повідомлення про дату розгляду справи, а також про повернення поштового відправлення з відміткою про відсутність адресата та відмову позивача від підпису протоколу.
Також позивач зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення № 4493 від 21 грудня 2025 року складено за ознаками правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210 КУпАП, тоді як оскаржуваною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП, що, на його думку, свідчить про незаконну зміну правової кваліфікації без дотримання вимог процесуального закону.
На переконання позивача, відповідачем не забезпечено повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, не доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ним адміністративного правопорушення, а сама лише наявність протоколу та постанови не є достатньою підставою для висновку про доведеність його вини.
З огляду на викладене, позивач вважає, що постанова № 4493 від 26 грудня 2025 року є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення — закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення та спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності.
У відзиві на позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_5 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Відповідач зазначає, що постанова тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4493 від 26 грудня 2025 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення є законною, обґрунтованою та прийнятою в межах наданих законом повноважень.
На обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, та зазначає, що при притягненні позивача до адміністративної відповідальності зазначених вимог було дотримано.
Відповідач також звертає увагу, що на території України діє правовий режим воєнного стану та триває загальна мобілізація, у зв`язку з чим в державі продовжується особливий період.
Посилаючись на положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року, відповідач зазначає, що військовозобов`язані зобов`язані з`являтися за викликом до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки та місце, визначені у повістках.
Відповідач вказує, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як зазначено у відзиві, засобами автоматизованої інформаційно-комунікаційної системи «Оберіг» було сформовано електронну повістку про виклик позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 для уточнення військово-облікових даних, яка в подальшому була передана до АТ «Укрпошта» для друку та надсилання адресату.
За твердженням відповідача, позивач у визначені повісткою дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив та в подальшому до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не прибував.
Крім того, відповідач посилається на пункт 41 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року, відповідно до якого належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема у разі направлення повістки поштовим зв`язком, є інформація або документи поштового оператора, у тому числі відмітка про відсутність особи за зареєстрованим місцем проживання чи відмову від отримання поштового відправлення.
Також відповідач зазначає, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення № 4493 від 21 грудня 2025 року позивачу було роз`яснено права, передбачені статтею 268 КУпАП, та повідомлено про дату, час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, однак на її розгляд позивач не з`явився.
На переконання відповідача, неявка ОСОБА_4 за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки свідчить про порушення ним вимог абзацу третього частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Окремо відповідач просить суд у разі задоволення позову врахувати правові висновки Верховного Суду щодо критеріїв співмірності витрат на професійну правничу допомогу та, керуючись принципами розумності, справедливості і пропорційності, оцінити обґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми таких витрат.
З огляду на викладене відповідач вважає, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, а тому просить відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
У відповіді на відзив представник позивача заперечив доводи відповідача та зазначив, що вони не спростовують обставин, викладених у позовній заяві.
Представник позивача вказує, що сам по собі факт формування електронної повістки в автоматизованій інформаційно-комунікаційній системі «Оберіг» та її подальшого направлення до АТ «Укрпошта» для друку не підтверджує належного повідомлення позивача про необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. При цьому звертає увагу, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів вручення повістки або підтвердження відмови позивача від її отримання, зокрема поштового повідомлення про вручення, опису вкладення, документів поштового оператора чи повернутого поштового відправлення з відповідними відмітками.
На думку представника позивача, за відсутності доказів належного повідомлення про виклик відсутні підстави стверджувати про умисне невиконання позивачем обов`язку щодо прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, представник позивача не погоджується з твердженням відповідача про те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивачу було роз`яснено права, передбачені статтею 268 КУпАП, та повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення та оскаржувана постанова були складені за відсутності позивача, а матеріали справи не містять належних доказів його ознайомлення із протоколом, роз`яснення процесуальних прав чи належного повідомлення про розгляд справи, що, на переконання представника позивача, призвело до порушення права на захист.
Також представник позивача звертає увагу, що у відзиві відповідач не надав заперечень щодо одного з основних доводів позову, а саме стосовно зміни правової кваліфікації адміністративного правопорушення. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення складено за частиною третьою статті 210 КУпАП, тоді як постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП, що, на його думку, є істотним порушенням вимог закону та самостійною підставою для скасування постанови.
Щодо доводів відповідача стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача зазначає, що посилання на бюджетне фінансування територіального центру комплектування та соціальної підтримки не впливає на вирішення питання про розподіл судових витрат. На його переконання, заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу підтверджена належними доказами, є співмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому підлягає стягненню у разі задоволення позову.
У зв`язку з наведеним представник позивача просив суд врахувати викладені у відповіді на відзив доводи, адміністративний позов задовольнити в повному обсязі, скасувати постанову № 4493 від 26 грудня 2025 року та вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частин першої, третьої та десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, а громадяни, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані виконувати правила військового обліку та прибувати за викликом територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у випадках, передбачених законом.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено обов`язок громадян під час мобілізації з`являтися за викликом до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки та місце, зазначені у повістках.
Аналогічний обов`язок закріплено пунктом 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.
Разом із тим реалізація такого обов`язку можлива лише за умови належного повідомлення особи про необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Пунктом 41 зазначеного Порядку визначено перелік належних доказів, які підтверджують оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема у разі направлення повістки засобами поштового зв`язку.
Відповідно до статей 72, 77 Кодексу адміністративного судочинства України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а в адміністративних справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень саме на відповідача покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статей 245, 251 та 280 КУпАП орган (посадова особа), який розглядає справу про адміністративне правопорушення, зобов`язаний всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, а висновок про винуватість особи повинен ґрунтуватися виключно на належних, допустимих та достатніх доказах.
Судом встановлено, що постановою тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4493 від 26 грудня 2025 року ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності визначено його неявку до ІНФОРМАЦІЯ_1 за викликом, зазначеним у повістці.
На підтвердження правомірності прийнятого рішення відповідач посилається на те, що електронну повістку було сформовано засобами автоматизованої інформаційно-комунікаційної системи «Оберіг» та передано до АТ «Укрпошта» для друку і подальшого направлення позивачу.
Сам по собі факт формування повістки в автоматизованій інформаційно-комунікаційній системі «Оберіг» та її подальшого направлення оператору поштового зв`язку не є достатнім для висновку про належне повідомлення військовозобов`язаного про необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП підлягає доведенню не лише факт оформлення чи направлення повістки, а й факт доведення її змісту до відома особи у спосіб, визначений законом.
Саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення того, що особа була належним чином повідомлена про дату, час і місце явки, а також свідомо не виконала покладений на неї обов`язок.
Однак, як уже зазначалося судом, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували вручення позивачу повістки, його ознайомлення з її змістом або відмову від її отримання у порядку, визначеному законодавством.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами одну з обов`язкових ознак об`єктивної сторони інкримінованого позивачу адміністративного правопорушення, а саме належне повідомлення про необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Разом із цим судом встановлено істотні порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, які призвели до обмеження процесуальних прав позивача.
Відповідно до частини першої статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, а також брати участь у розгляді справи.
Зазначені гарантії є складовою права особи на захист та підлягають безумовному забезпеченню під час провадження у справах про адміністративні правопорушення.
За змістом статті 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а за її відсутності — лише за умови наявності достовірних даних про своєчасне повідомлення такої особи про дату, час і місце розгляду справи та відсутності клопотання про відкладення її розгляду.
Відповідно до статті 277-2 КУпАП повідомлення особи про дату і місце розгляду справи повинно бути здійснено не пізніш як за три доби до її розгляду, а згідно зі статтею 278 КУпАП під час підготовки до розгляду справи посадова особа зобов`язана перевірити, чи належним чином повідомлено осіб, які беруть участь у справі.
Як убачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення № 4493 від 21 грудня 2025 року складено за відсутності позивача.
При цьому відповідач у відзиві посилається на те, що позивачу було роз`яснено права, передбачені статтею 268 КУпАП, та повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.
Разом з тим такі твердження не підтверджуються належними доказами.
Матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував вручення позивачу протоколу про адміністративне правопорушення, роз`яснення йому процесуальних прав, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи або отримання ним відповідного повідомлення.
Посилання відповідача, викладені у відзиві, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а самі лише відомості, зазначені у складеному відповідачем протоколі, за відсутності інших доказів не можуть свідчити про дотримання гарантій, передбачених статтею 268 КУпАП.
Таким чином, відповідач не довів, що до винесення оскаржуваної постанови позивачу було забезпечено реальну можливість реалізувати процесуальні права, передбачені статтею 268 КУпАП, зокрема право бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правничою допомогою.
За таких обставин суд дійшов висновку, що під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем було допущено істотні порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, які самі по собі свідчать про недотримання гарантій права на захист та є підставою для визнання оскаржуваної постанови протиправною.
Суд звертає увагу, що право особи на участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення є однією з основних процесуальних гарантій права на справедливий розгляд справи та реалізацію права на захист.
Недотримання гарантій, передбачених статтею 268 КУпАП, позбавляє особу можливості надати пояснення, подати докази, заявити клопотання, користуватися правничою допомогою та впливати на встановлення фактичних обставин справи, а тому є істотним порушенням процедури притягнення до адміністративної відповідальності.
Правова позиція щодо наслідків недотримання права особи на участь у розгляді справи неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 06 березня 2018 року у справі №522/20755/16-а, від 30 вересня 2019 року у справі №591/2794/17, від 06 лютого 2020 року у справі №205/7145/16-а та від 21 травня 2020 року у справі №286/4145/15-а, у яких зазначено, що неповідомлення або неналежне повідомлення особи про дату, час і місце розгляду справи є істотним порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та є самостійною підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Аналогічний правовий підхід викладено у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2024 року у справі №642/1199/24.
Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення не було забезпечено дотримання вимог статей 268, 277-2 та 278 КУпАП, що є істотним порушенням процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Крім наведеного, суд звертає увагу, що відповідно до статті 280 КУпАП посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна у його вчиненні відповідна особа, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Разом із тим зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається, що під час розгляду справи посадовою особою були перевірені всі обставини, які відповідно до статті 280 КУпАП підлягали обов`язковому з`ясуванню. Зокрема, матеріали справи не містять доказів перевірки факту належного повідомлення позивача про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, дослідження питання вручення повістки у спосіб, визначений законодавством, а також оцінки доводів позивача щодо відсутності у нього інформації про необхідність прибуття до ТЦК та СП.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що висновок про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення зроблено виключно з огляду на факт його неявки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без належної перевірки всіх юридично значимих обставин справи, які відповідно до статті 280 КУпАП підлягали обов`язковому з`ясуванню.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем не забезпечено всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, як цього вимагають статті 245 та 280 КУпАП.
Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність у діях ОСОБА_4 всіх обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вказаною нормою необхідним є встановлення сукупності таких обставин: наявності визначеного законом обов`язку прибути за викликом, належного повідомлення особи про такий виклик, невиконання цього обов`язку без поважних причин та вини особи у формі умислу або необережності.
У цій справі відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт належного повідомлення позивача про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також не доведено дотримання процедури повідомлення позивача про розгляд справи про адміністративне правопорушення та забезпечення йому можливості реалізувати права, передбачені статтею 268 КУпАП.
За відсутності належних доказів повідомлення особи про відповідний виклик неможливо дійти обґрунтованого висновку про наявність у її діях вини, оскільки особа не може бути визнана винною у невиконанні обов`язку, про існування якого вона не була належним чином повідомлена.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача покладено обов`язок доведення правомірності оскаржуваного рішення. Однак належних та достатніх доказів, які б підтверджували правомірність постанови №4493 від 26 грудня 2025 року, відповідачем суду не надано.
Пунктом 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені обов`язки громадян, які перебувають у запасі Збройних Сил України. Відповідно до п.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Частиною 1 статті 210 КУпАП встановлено, що адміністративна відповідальність настає за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку. Частиною 3 статті 210 КпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Частиною 1 статті 210-1 КУпАП встановлено, що адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Частиною 3 статті 210-1 КпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Зазначені норми визначають різні склади правопорушень та є бланкетними, і при їх застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку, законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та запровадження в Україні особливого періоду.
В оскаржуваній постанові не розкрито склад адміністративного правопорушення передбаченого статтею 210-1 КУпАП, яка ставиться в вину позивачу .
З огляду на наведене суд доходить висновку, що постанова тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4493 від 26 грудня 2025 року є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення — закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп., що підтверджується наявною у справі квитанцією.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 245, 247, 251, 268, 277-2, 278, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення — задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення № 4493 від 26 грудня 2025 року, винесену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано апеляційним судом, набирає законної сили після: повернення апеляційної скарги; відмови у відкритті або закриття апеляційного провадження; прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Повний текст судового рішення складено 14 липня 2026 року.
Реквізити сторін:
Позивач:  ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи відсутній.

Суддя          Кудиба З. І.