Дата документу 08.09.2026 Справа № 331/5143/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/5143/25  Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В. М.
Провадження № 22-ц/807/1613/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря | Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Полякова О.З.,  Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Яркіна Максима Сергійовича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року у справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, - 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Запорізька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позову заявлено, що ОСОБА_1 з 10 жовтня 2018 року є власником об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці кадастровий номер: 2310100000:01:006:0176, за адресою: АДРЕСА_1 власником якої є Запорізька міська рада. 

10 жовтня 2024 року між сторонами було укладено договір оренди землі № 202401000100128, відповідно до якого Запорізька міська рада передала ОСОБА_1 в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером: 2310100000:01:006:0176 площею 0,2184 га ( 2184 кв. м.), яка знаходиться: АДРЕСА_1 . Строк дії договору визначено п. 11 договору до 05 жовтня 2033 року. Наведене свідчить про безоплатне та безпідставне використання земельної ділянки комунальної форми власності, без правовстановлюючих документів з моменту придбання нерухомого майна у власність та до укладення договору оренди землі з порушенням вимог ст. 206 ЗК України щодо платності використання землі. 
Згідно листів ГУ ДПС у Запорізькій області від 30.12.2024 № 14179/5/08-01-13-01-04 та від 06.09.2024 № 10388/5/08-01-04-01-05 вбачається, що ОСОБА_1 в належному обсязі не сплачував та не звітував по платі за землю за користування земельною ділянкою з кадастровим номером: 2310100000:01:006:0176, за адресою: АДРЕСА_1 . Запорізькою міською радою складено розрахунки, щодо розміру недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою за кадастровим номером 2310100000:01:006:0176, за адресою: АДРЕСА_1 , без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 10.10.2018 по 31.07.2024, загальний розмір яких склав 501 245,68 грн. 

Відповідачем не вжито заходів щодо сплати орендних платежів за користування спірною земельною ділянкою у відповідності до умов укладеного договору оренди землі. Відповідач користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він отримав від безпідставно набутого майна. 

Посилаючись на зазначені обставини, просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 10 жовтня 2018 року по 31 липня 2024 року у розмірі 501 245,68 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Запорізької міської ради судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6014,94 гривень.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 10.10.2018 року по 31.07.2024 року в розмірі 501 245,68 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Запорізької міської ради судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6014,94 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яркіна Максима Сергійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, відмовити повністю. Стягнути із Запорізької міської ради на користь заявника судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не врахував, що позивач не довів наявність безпідставно збережених відповідачем коштів саме у розмірі 501 245,68 грн. та не підтвердив належними доказами правильність такого розрахунку. Не встановлено усіх елементів кондикційного зобов`язання, необхідних для застосування статей 1212–1214 ЦК України, та фактичного користувача земельною ділянкою та його обсягу, а також безпідставно визнав доведеним розмір стягнення. Не дослідив співмірність площі об`єкта нерухомості та площі земельної ділянки. Площа земельної ділянки (0,2184 га (2184 кв.м.)) більш ніж у чотирнадцять разів перевищує площу належного відповідачу об`єкта нерухомості (насосна станція площею 150,8 кв.м.). Суд також не встановив, що вся земельна ділянка площею 2184 кв.м є необхідною та достатньою для експлуатації і обслуговування належної відповідачу насосної станції площею 150,8 кв.м. У рішенні відсутні будь-які мотиви, які б пояснювали, чому при визначенні розміру стягнення було взято саме всю площу земельної ділянки, а не площу, фактично необхідну для обслуговування об`єкта нерухомості. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ЗМР зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яркіна Максима Сергійовича, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми № електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки повідомлення до електронного кабінету представника ОСОБА_1 – адвоката Яркіна М. С. - -09.07.2026 року 22:54:17 ( а.с. 179), що відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вважається врученням судової повістки ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не надали. 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_1 та його представник адвокат Яркін М.С. були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Яркіна М. С. реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції(стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 та його представника- адвоката Яркіна М.С.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі переходу права власності на нерухомість, заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних відносин. Набуття такого права відповідачем, було підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже суд дійшов висновку, що у відповідача, починаючи з 10 жовтня 2018 рокувиник обов`язок сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою кадастровий номер: 2310100000:01:006:0176, за адресою: АДРЕСА_1 власником якої є Запорізька міська рада, яка за період з 10 жовтня 2018 року по 31 липня 2024 року становить 501 245,68 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 441825196 від 02.09.2025 року, ОСОБА_1 належить на праві власності насосна літ. Д., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 150,8 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 945, виданий 10.10.2018 року, видавник: приватний нотаріус Запорізького МНО Остренко А.В.; дата державної реєстрації 10.10.2018 року.

Нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176, за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є Запорізька міська рада (а.с.11-16). 

Відповідно до Рішення позачергової сесії восьмого скликання Запорізької міської ради № 50 від 05.10.2023 року «Про затвердження технічної документації щодо об`єднання (поділу) земельної ділянки по АДРЕСА_1 та передачу в оренду ТОВ «ОРТУС ЛТД», ТОВ «ОКТАН-ЄС» та гр. ОСОБА_1 земельних ділянок шляхом поділу для розташування майданчика газетного виробництва», підписаного секретарем міської ради Куртєвим А., вирішено зокрема встановити та затвердити зовнішні межі та розміри земельних ділянок загальною площею 2,3800 га по АДРЕСА_1 для розташування майданчика газетного виробництва, які утворилися в результаті поділу, згідно з планами, що додаються земле впорядкованої документації, таким чином: земельної ділянки (кадастровий номер 2310100000:01:006:0176) площею 0,2184 га. Передати в оренду строком на 10 років по АДРЕСА_1 , в тому числі: ОСОБА_1 вищезазначену земельну ділянку (а.с.22-зворот-23).

10 жовтня 2024 року між Запорізькою міською радою в особі секретаря міської ради Харченко Р.В. (орендодавець) укладений Договір оренди землі № 202401000100128 (а.с.16-зворот-19).

Згідно із п. 1, п. 2 договору оренди землі, орендодавець, відповідно до рішення позачергової сесії восьмого скликання Запорізької міської ради № 50 від 05.10.2023 року, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування майданчика газетного виробництва, яка знаходиться: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належить Запорізькій міській раді на праві комунальної власності. 

Відповідно до п. 3, п. 5, п. 6 договору оренди землі, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,2184 га, кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:01:006:0176. Земельна ділянка передається в оренду разом з: будівлею та спорудами орендаря. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: 3 535 524,72 грн, в цінах 2024 року. 

Згідно із п. 11 договору оренди землі, договір укладено до 05.10.2033 року на 8 років 11 місяці 25 днів.

Разом із укладанням договору сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки (кадастровий № 2310100000:01:006:0176), за яким Орендодавець передає ділянку кадастровий № 2310100000:01:006:0176, загальною площею 0,2184 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а Орендар приймає вищевказану земельну ділянку в оренду. Земельна ділянка знаходиться у стані придатному для розташування майданчика газетного виробництва. На земельній ділянці знаходиться: будівля та споруди орендаря (а.с.20).

Сторонами підписано Розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку, грошова оцінка якої проведена, на 01 січня 2024 року, за яким площа земельної ділянки 2184 кв.м., нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 01.01.2024 року складає 3 535 524, 72 гривень; прийнятий для розрахунку розміру орендної плати, відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки – 3%; розмір орендної плати визначено 106 065,74 гривень (а.с.19-зворот). 

Також, сторонами підписано Акт визначення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 від 11 грудня 2023 року, за яким на підставі рішення Запорізької міської ради від 05 жовтня 2023 року №50 ФОП ОСОБА_2 виконано встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Площа земельної ділянки складає 0,2184 га для розташування майданчика газетного виробництва по АДРЕСА_2 з боку представника не надійшло (а.с.20-зворот).

04.12.2024 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради Андросенко А.О. зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,2184 га з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176, строком дії до 05.10.2033 року, на підставі договору оренди землі № 202401000100128 від 10.10.2024; орендодавець: Запорізька міська рада, орендар: ОСОБА_1 ..

Відповідно до листів Головного управління ДПС у Запорізькій області № 10388/5/08-01-04-01-05 від 06.09.2024 року та № 14179/5/08-01-13-01-04 від 30.12.2024 року за період з 2018 року по 2024 рроку ОСОБА_1 не звітував та не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25-зворот-27).

Згідно із витягом №НВ-2300005472024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 16.01.2024 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176 становить 3 535 524,72 грн (а.с.23-зворот).

Запорізькою міською радою на підставі зазначеної інформації, документів та рішень Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», від 28.11.2018 № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» здійснено розрахунки недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельною ділянкою площею 2184 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 10.10.2018 року по 31.07.2024 рік (а.с.28-29).

Згідно вказаних розрахунків, загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди ( користування) з 10.10.2018 року по 31.07.2024 року становить 501 245,68 грн, з яких: за період з 10.10.2018 по 31.12.2018 – 18 014,42 грн.; за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 – 79 777,77 грн.; за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 – 73 129,62 грн.; за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 – 79 777,77 грн.; за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 – 87 755,55 грн; за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 – 100 918,88 грн; за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 – 61 871,67 грн.

Земля в Україні є основним національним багатством і перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до Конституції України земля, її надра, водні ресурси та інші природні ресурси на території України є власністю українського народу.

За приписами статей 2, 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, врегульовано, зокрема, статтею 120 Земельного кодексу України, згідно з частинами першою та другою якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з положеннями статті 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

За приписами частини третьої статті 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Тобто особа, яка набула право власності на це нерухоме майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Ця правова позиція є усталеною та викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 915/672/17, від 17.04.2018 у справі № 922/2883/17, від 30.05.2018 у справі № 908/1990/17, від 05.06.2018 у справі № 920/717/17, від 20.06.2018 у справі № 913/661/17, від 27.06.2018 у справі № 921/613/17-г/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 04.10.2018 у справі № 904/326/18, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19.

Подібна правова позиція, що у розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває право оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні, викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3655/17, від 05.09.2018 у справі № 904/9027/17, від 07.11.2018 у справі № 910/20774/17, від 29.11.2018 у справі № 915/1416/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 27.02.2019 у справі № 913/661/17 від 06.03.2019 у справі № 914/2687/17, від 04.06.2019 у справі № 914/1925/18, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19.

Враховуючи викладене, після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 920/675/17, від 26.11.2019 у справі № 917/92/19, від 18.02.2020 у справі № 907/132/19.

Тобто у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, не залежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі.

З урахуванням наведених вище норм законодавства України та обставин справи, місцевий суд вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_1 з 10.10.2018 є власником об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна від 02.09.2025 № 441825196. Нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 розташоване на земельній ділянці кадастровий номер: 2310100000:01:006:0176, за адресою: АДРЕСА_1 власником якої є Запорізька міська рада. 10.10.2024 між сторонами було укладено договір оренди землі № 202401000100128, відповідно до якого Запорізька міська рада передала ОСОБА_1 в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером: 2310100000:01:006:0176, яка знаходиться: АДРЕСА_1 . 

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності а земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації прав.

Поряд з цим ч. 2 ст. 120 ЗК України, визначено, що не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі або споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка не маж іншого власника і на якій ці будинки, будівля або споруда розміщені.

У цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача не може бути визнано як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 922/981/18.

Отже, не зважаючи на те, що відповідач не здійснив заходів, щодо оформлення права користування земельною ділянкою, яка на праві комунальної власності належить Запорізькій міській раді він не позбавлений обов`язку сплачувати оренду плату за користування земельною ділянкою.
Вказане свідчить про безоплатне та безпідставне використання земельної ділянки комунальної форми власності у спірному періоді з 10.10.2018 по 31.07.2024 (з моменту придбання нерухомого майна у власність та до укладення договору оренди землі), без правовстановлюючих документів, тобто з порушенням вимог статті 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі. 
В силу ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Відповідач ОСОБА_1 не був власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, у спірний період, як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч.1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.
Зі змісту глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 ЦК України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, що регулюються главою 83 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотримання орендної плати в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
В постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 161/8273/20 зазначено, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на які розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
Проте, договір оренди спірної земельної ділянки між позивачем та відповідачем у вищезазначений в позові період не укладався, право оренди відповідно до закону не зареєстровано. А отже у заявлений період між Запорізькою міською радою та ОСОБА_1 не існувало договірних правовідносин щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176, а відповідач її використовував без укладання договору оренди земельної ділянки, не сплачуючи при цьому орендну плату та фактично збільшуючи свої доходи.
Обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_3 правомірно володіючи майном, а саме: об`єктом нерухомості площею 150, 8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 10.10.2018 року по 31.07. 2024 року користувався спірною земельною ділянкою на якій зазначене майно знаходиться. Доказів протилежного суду не надано. А оскільки відповідач не є власником спірної земельної ділянки та не може бути постійним землекористувачем, він не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Таким чином, єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата. З часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.
Згідно розрахунку Запорізької міської ради, загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування) за період з 10.10.2018 року по 31.07.2024 року становить 501 245,68 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 в період з 10.10.2018 року по 31.07.2024 року користувався вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, суд, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, прийшов до правильного висновку, що відповідач повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які вони отримали у вигляді несплаченої орендної плати, за вказаний період у загальному розмірі 501 245,68 грн.

Відновлення порушених прав Запорізької міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Доводи апеляційної скарги, що суд не встановив фактичного користувача земельною ділянкою та його обсягу, а також безпідставно визнав доведеним не заслуговують на увагу, оскільки з 10.10.2018 року ОСОБА_1 є одноосібним власником нерухомості (насосна станція) площею 150, 8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана насосна станція фізично розташовувалася всередині вже сформованої земельної ділянки на той час великою «материнської» земельної ділянки комунальної власності загальною площею 2,3800 га кадастровий номер 2310100000:01:006:0018 (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості для розташування майданчика газетного виробництва). Офіційною датою державної реєстрації цієї материнської земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є 03.07.2006 року (а.с. 47). Статус землі протягом усього періоду був незмінним – землі промисловості комунальної форми власності. Процес технічного поділу цієї земельної ділянки розпочався ще 29 вересня 2021 року Запорізька міська рада прийняла рішення № 52/75 « Про надання згоди на поділ земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Рішенням № 50 від 05.10.2023 року цей поділ було затверджено, і під об`єкт ОСОБА_1 з урахуванням контурів будівлі та проїздів було виділено окрему ділянку з кадастровим номером 2310100000:01:006:0176 площею 0,2184. Фізично межі насосної станції з 2018 року не зміні, виділена в результаті поділу площа 0, 2184 га є законною константацією для визначення меж фактичного користування за минулі роки. 

Таким чином, твердження апелянта про те, що суд не встановив фактичного користувача земельною ділянкою та його обсягу, а також безпідставно визнав доведеним розмір стягнення - спростовується наведеними вище доказами.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі наголосив, що користується не всією спірною земельною ділянкою.

Водночас, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

У такий спосіб ОСОБА_1 не позбавлений був права спростувати надані Запорізькою міськрадою докази іншими належними доказами, надавши підтвердження наявності інших суб`єктів господарювання, або інших користувачів на даній земельній ділянці, така сама позиція і щодо можливості подання власного контр-розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості, таким чином, вищевикладені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про неможливість нарахування коштів за період до жовтня 2023 року (до присвоєння окремого кадастрового номера виділений ділянці) не заслуговують на увагу, оскільки право власності виникло у апелянта 10.10.2024 року у період з 10.10.2018 по 31.07.2024. ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою комунальної власності безпідставно та безкоштовно.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 922/1360/19 зазначено, що формування окремої земельної ділянки шляхом поділу «материнської» ділянки в період безпідставного користування не звільняє власника нерухомості від кондикційних виплат за минулі роки.

Посилання апеляційної скарги про недоведеність розрахунку, та на те, що суд не навів мотивів визнання розрахунку належним доказом не заслуговують на увагу.

Розрахунок суми у розмірі 501245, 68 грн проведено виключно за період безпідставного користування на основі чинних нормативно-правових актів. Рішень Запорізької міської ради від 30.06.2015 року (Про затвердження Нормативно грошової оцінки земель. м. Запоріжжя) від 30.06.2015 № 6 про встановлення плати за землю та від 28.11.2018 № 26 про розмір орендної плати.

Базова нормативно грошова оцінка міста Запоріжжя для цієї економіко-планувальної зони та категорії земель промисловості діяла безперервно протягом усього періоду нарахування. Математична база підтверджується офіційним витягом з технічної документації про нормативно грошову оцінку № НВ-2300005472024.

Факт повної відсутності будь-яких земельних податків від ОСОБА_1 за вказану ділянку у спірний період офіційно зафіксовано у листах ГУДПС у Запорізькій області від 30.12.2024 № 14179/5/08-01-13-01-04 та від 06.09 2024 № 10388/5/08-01-04-01-05.

В апеляційній скарзі, як на відсутність обов`язку сплачувати орендну плату, відповідач посилається на п. 287.9 Податкового Кодексу України, зазначаючи, що відсутність податкових повідомлень з боку контролюючого органу, звільняє її від такого обв`язку.

Згідно п. 287.9. статті 287 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені статтею 286 цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч.1 ст.21 Закону України «Про оренду землі», підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку на рівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Із огляду на викладене, колегія суддів визнає, що хоча обов`язок зі стягнення орендної плати за землю покладено на податковий орган, проте його бездіяльність не може бути обґрунтованою підставою для відмови у зверненні до суду Запорізької міської ради, як власника земельної ділянки, для захисту порушеного права орендодавця на отримання орендної плати за укладеними договорами оренди земельних ділянок.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного трактування приписів Закону України «Про оренду землі» на власну користь. Посилання відповідача на положення п.287.9 ст.287 ПК України зводяться до їх загального цитування, що не спростовує обов`язок орендаря виконувати умови договору оренди землі та сплати орендної плати у розмірі та строки, визначені таким договором, який є обов`язковим до виконання та не залежить від реалізації податкових зобов`язань.

Інші доводи, наведених в апеляційній скарзі, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують на законність судового рішення не впливають. 

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Яркіна Максима Сергійовича – залишити без задоволення. 

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2026 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 вересня 2026 року.

Головуючий, суддя | Суддя | Суддя
Подліянова Г.С. | Гончар М.С. | Поляков О.З.