КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 753/7112/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/364/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року (суддя Каліушко Ф.А.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
установив:

у квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 42 062грн 33 коп., інфляційну складову боргу в розмірі 3 463грн 33 коп., 3% річних у розмірі 706грн 44 коп. та судовий збір в розмірі 3 028грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ним надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у будинок АДРЕСА_1 , в тому числі і у квартиру АДРЕСА_2 .
Позивач зазначав, що згідно отриманої відповіді Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відповідач зареєстрований та мешкає у квартири АДРЕСА_3 , а тому є споживачем послуг ТОВ «Євро-Реконструкція» з централізованого опалення та постачання гарячої води та є належним відповідачем у даній справі.
Позивач стверджував, що відповідач з жовтня 2019 року своєчасно не вносив плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та з травня 2020 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого станом на 1 березня 2024 року утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 26 880грн 75 коп. та із сплати послуг за гаряче водопостачання в розмірі 15 181грн 58 коп., а всього 42 062грн 33 коп.
Позивач зазначав, що звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідача протягом спірного періоду не надходило.
Також позивач вважав, що заборгованість підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-реконструкція» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 42 062грн 33 коп., 3% річних у розмірі 706грн 44 коп. та 3 463грн 33 коп. - інфляційної складової боргу, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на 

неповно встановлені судом обставини справи, не дослідження доказів та неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідач зазначає, що він не є ані власником житла, ані користувачем житла, про що надавав суду відповідні докази, коли звертався із клопотанням від 29 квітня 2024 року про надіслання процесуальних документів за адресою: АДРЕСА_4 . 
Відповідач зазначає, що вказана адреса є адресою його реєстрації та проживання, що підтверджується доказами, які були додані до цього клопотання, а саме: копією паспорта. 
Також відповідач посилається на те, що йому невідомо чому в електронному реєстрі територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА містяться неактуальні відомості про його зареєстроване місце проживання, оскільки він не зміг би змінити адресу реєстрації без внесення відповідних відомостей.
Відповідач зазначає, що він стоїть на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_5 , проходив військово-лікарську комісію та МСЕК (медико-соціальну експертну комісію) в Печерському районі, що свідчить, про те, що він проживає в Печерському районі за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач вважає, що оскільки він не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , не проживає у зазначеній квартирі, тому відповідно не є споживачем житлово-комунальних послуг, а отже він не є належним відповідачем у цьому спорі. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Євро-реконструкція» - Костюченко В.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що згідно отриманої відповіді Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка наявна в матеріалах справи, за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстроване місце проживання: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстрований з 17.09.2004 року) станом на 30.01.2024 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрована з 14.12.2016 року) станом на 30.01.2024 року. 
Представник позивача зазначає, що відповідач до апеляційної скарги не додав документи, що підтверджують право власності на квартиру іншої особи. Згідно наявної у позивача інформації, ОСОБА_1 разом зі своєю неповнолітньою донькою був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 , в період виникнення заборгованості.
Представник позивача вважає, що оскільки ОСОБА_2 , яка зареєстрована в даній квартирі, є неповнолітньою, то обов`язок по утриманню майна та сплату заборгованості за житлово-комунальних послуг покладається на її законних представників, а саме батька ОСОБА_1 , а проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у квартирі, що свідчить про те, що вони є користувачами наданих послуг.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що він неодноразово заявляв про те, що він не є власником, не проживає та не зареєстрований за адресою квартири, де утворилася заборгованість по сплаті комунальних послуг, також він надавав докази суду, що ОСОБА_2 проживає за адресою реєстрації матері.
Відповідач стверджує, що не є власником квартири, не є користувачем та не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , доступу до вказаної квартири не має.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, 

розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідач оскаржує рішення суду, яким з нього стягнуто на користь позивача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 42 062грн 33 коп., 3% річних у розмірі 706грн 44 коп. та 3 463грн 33 коп. - інфляційної складової боргу, в апеляційній скарзі відповідач не посилається на відмову суду першої інстанції у прийнятті наданих ним доказів, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а відтак колегія суддів не вбачає необхідності для розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01 червня 2012 року № 198 (переоформлено рішенням від 21 червня 2016 року № 1159), видана Ліцензія на вид господарської діяльності - постачання теплової енергії (с.с.19).
Відповідно п. 3.3. статуту ТОВ «Євро-Реконструкція», основними видами господарської діяльності товариства, серед іншого, є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам; надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої види (с.с.16-18).
ТОВ «Євро-Реконструкція» надає послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідачем не заперечується.
Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_7 за період з 31 січня 2017 року по 30 січня 2024 року, за значеною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 17 вересня 2004 року, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 14 грудня 2016 року (с.с.10).
Згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА», наданих на запит Дарницького районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (с.с.24).
Як убачається з копії паспорту ОСОБА_1 , він 14 січня 2019 року знятий з реєстрації за вказаною адресою, та з 14 січня 2019 року зареєстрованим місце проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_9 (с.с.30-31).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, по квартирі АДРЕСА_3 з жовтня 2019 року не у повному обсязі вносилася плата за послуги з централізованого опалення та з травня 2020 року за послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 1 березня 

2024 року становить 42 062грн 33 коп., та складається із заборгованості за послуги з централізованого опалення 26 880грн 75 коп. та послуги з постачання гарячої води в розмірі 15 181грн 58 коп. (с.с. 8-9).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , а відтак є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач. Оскільки відповідач не відмовлявся від послуг позивача, отримував їх, однак несвоєчасно вносив плату за користування, за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача, з врахуванням положень частини 2 статті 625 ЦК України.
Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які діяли до 1 травня 2022 року, та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.
Згідно з пунктами 2, 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а індивідуальним споживачем - є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі 

(приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.
Отже, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.
Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц , від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22.
У статті 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплова енергія - товарна продукція, яку виробляють на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; теплопостачальна організація - суб`єкт господарювання з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які діяли до 1 травня 2022 року, (далі Правила) регулювали відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Правилами встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання; централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має 

здійснювати оплату виставлених рахунків.
Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що споживачем послуг постачання теплової енергії та постачання гарячої води є власник житла, або особа, яка проживає у квартирі та користується зазначеними послугами.
Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що позивач є надавачем послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання у квартиру АДРЕСА_3 . 
Разом з тим, відповідач заперечує як факт свого проживання та реєстрації у зазначеній квартирі у період, за який виникла заборгованість, так і факт того, що він є її власником.
Як свідчать матеріали справи, згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА», наданих на запит Дарницького районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (с.с.24).
Між тим, як убачається з копії паспорту відповідача ОСОБА_1 , він 14 січня 2019 року знятий з реєстрації за вказаною адресою, та з 14 січня 2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 (с.с.30-31).
До апеляційного суду відповідач надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №409554741 від 24 січня 2025 року, згідно якої за параметрами РНОКПП відповідача відсутні відомості щодо належності йому на праві власності квартири АДРЕСА_3 .
Частина 1 статті 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є 

позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
З наданих відповідачем документів вбачається, що він не був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 у період, коли виникла заборгованість. Також матеріали справи не містять відомостей, що відповідач ОСОБА_1 є власником зазначеної квартири.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_1 не є споживачем послуг, які надає позивач, а відтак, не зобов`язаний сплачувати послуги позивача, як їх споживач.
Разом з цим, встановлюючи особу, яка є належним відповідачем за даним позовом, колегія суддів зазначає про наступне.
Як убачається з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_7 з 14 грудня 2016 року зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є дочкою відповідача (с.с.10).
Вказані обставини відповідач у апеляційній скарзі та у відповіді на апеляційну скаргу не заперечував, і належних та допустимих доказів на спростування цих обставин відповідачем не надано. 
Положенням частини 1 статті 242 ЦК України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Отже, відповідач ОСОБА_1 є законним представником своєї дочки ОСОБА_2 .
При цьому, відповідачем не надано суду інформації, хто є власником квартири АДРЕСА_3 , у якій проживає його дочка ОСОБА_2 .
Посилання відповідача у відповіді на відзив на апеляційну скаргу на те, що він надавав докази проживання дочки ОСОБА_2 за адресою реєстрації матері, є безпідставними, так як таких доказів відповідач суду не надавав.
За змістом частини 1 статті 177 СК України батьки (усиновлювачі) або опікун управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки (усиновлювачі) або опікун зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.
Оскільки відповідач  ОСОБА_1 є батьком малолітньої ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою надання позивачем послуг: 

АДРЕСА_7 , та її реєстрація за вказаною адресою відповідачем не спростована, доказів, що вона за вказаною адресою не проживає, суду не надано, обов`язок сплати за отриманні малолітньою дочкою відповідача послуги, покладено саме на відповідач , як на законного представника (батька) малолітньої ОСОБА_2 .
Отже, належним відповідачем за даним позовом є ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга не містить заперечень щодо визначеної позивачем заборгованості за надані послуги, а також доводів, що за наданні малолітній ОСОБА_2 послуги здійснювалися щомісячні платежі, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що обставини наявності заборгованості та її розмір відповідачем не оспорюється.
За таких обставин, з ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Євро-реконструкція» підлягає стягненню заборгованість за послуги із постачання теплової енергії за період з жовтня 2019 року по лютий 2024 року у розмірі 26 880,75грн та гарячої води за період з травня 2020 року по лютий 2024 року у розмірі 15 181,58грн, а усього 42 062,33грн.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц.
Відповідно до розрахунку позивача, який відповідачем не оспорюється та не спростовано, розмір інфляційних втрат за прострочену заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період жовтня 2019 року по лютий 2022 року становить 2 580,96грн, а з постачання гарячої води за період травня 2020 року по лютий 2022 року - 882,37грн, та 3% річних за ці ж самі періоди по оплаті послуг з теплопостачання - 578,88грн, а з постачання гарячої води - 127,56грн, яка підлягає стягненню з відповідача, як законного 

представника  ОСОБА_2 .
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, проте помилився щодо мотивів такого задоволення, колегія суддів змінює рішення суду в частині задоволення позову шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року змінити, виклавшимотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук