Справа № 344/21604/23 
Провадження № 22-ц/4808/948/26 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря – Гудяк Х.М.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в заді судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2026 року, ухвалене в складі судді Мелещенко Л.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаними вимогами,в обґрунтування яких зазначила, що 06 листопада 2019 року між нею (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики грошей, відповідно до пункту 1.1 якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцеві у строк до 06 листопада 2023 року. 
15 листопада 2019 року ОСОБА_2 було написано розписку, в якій підтвердив отримання від ОСОБА_1 20 000 доларів США та обов`язок повернути їх в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 06 листопада 2019 року.
Відповідно до пункту 2 договору позики грошей від 06 листопада 2019 року передбачено нарахування відсотків у розмірі 15 % відсотків річних, які позичальник сплачує позикодавцю кожного року не пізніше 6 листопада в розмірі за весь попередній рік. При несплаті відсотків у встановлений договором строк ці відсотки додаються до тіла позики і подальші відсотки нараховуються на цю збільшену суму позики. 
Станом на 15 листопада 2022 року сума позики становила 25 163 доларів США, що позичальник підтвердив, підписавши додаток до договору позики 15 листопада 2022 року. 
Станом на 15 листопада 2023 року заборгованість за договором позики грошей від 06 листопада 2019 року становить: основний борг - 25 163 доларів США, 15 % річних від суми позики - 3 774 доларів США, разом – 28 937 доларів США. 
Крім того, 06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки, якими було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики грошей від 06 листопада 2019 року.
Просила суд стягнути солідарно відповідачів основний борг у розмірі 25 163 доларів США, 15 % річних від суми позики у розмірі 3 774 доларів США та понесені судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3497,94 грн з кожного. 

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою до суду, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріально та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в повному обсязі скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 1107,51 грн доларів США.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що 06.11.2019 року укладено договір позики між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник). 06.11.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено два договори поруки 15.11.2019. Позичальник ОСОБА_2 написав розписку, яка підтверджує отримання ним 20 000 доларів США від ОСОБА_1 . 
15.11.2022 ОСОБА_2 написав додаткову розписку (додаток до договору), яким визнав, що погоджується з розрахунками та сумою боргу станом на 15.11.2022. Сума стягнення є ідентичною до вказаної у розрахунках, додатку від 15.11.2022, узгодженого та підписаного боржником. 
Матеріали справи містять переписку позичальника у застосунку Вайбер з боржником ОСОБА_2 , де 22.11.2023 року в 13:06 він знову визнав суму боргу. Так, ОСОБА_2 підтвердив: сумy основного боргу у розмір 25 163 доларів США; 15 % річних від суми позики у розмірі 3 774 доларів США. Всього – 28 937 доларів США. У подальшій переписці з боржником ОСОБА_2 і з поручителем ОСОБА_4 жодних заперечень щодо суми боргу немає, а лише прохання про розтермінування виплат. Суму бору відповідач не оспорював.
30.12.2024 року у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 посилається на квитанцію від 14.11.2022 року про сплату 40500 грн на спростування розміру заборгованості станом на 15.11.2022 року. Однак вказана сума боргу була раніше неодноразово визнана самим боржником, що підтверджується його особистим підписом та листуванням у месенджері Viber. У судових засіданнях протягом 2025-2026 років боржник неодноразово змінював свої свідчення та пояснення. 
Протягом розгляду справи 2023-2026 років, відповідач сплатив більшість суми боргу, крім 1107,51 доларів США, посилаючись на квитанцію про оплату від 14.11.2022 сумою 40 500 грн, яка на його думку не була взята до уваги в розрахункy від 15.11.2022 року.
Суд першої інстанції безпідставно відхилив пояснення позивача щодо узгодження розрахунку заборгованості та взяв до уваги пояснення ОСОБА_2 . 
Суд помилково визнав розрахунок від 15.11.2022 підписаний боржником, як доказ його оплат саме готівкою. Розписка про отримання готівки від боржника мала бути підписана позичальником, а не боржником, проте матеріали справи не містять таких розписок. Суд не встановив, чому боржник погодився з розрахунком та підписав його 15.11.2022 року, якщо там не були відображені всі виплати. 
Судом не враховано, що боржник не заперечував суму боргу в переписці у Вайбері 22.11.2023 року.
Суд надав перевагу усним поясненням боржника 31.03.2026 року, який запевняв, що безготівковий переказ 40500 грн не був врахований у розрахунку від 15.11.2022 без будь-яких на те доказів. 

Не погодившись з рішенням суду в частині розподілу судових витрат ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою до суду, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким вирішити питання про розподіл судових витрат.
Скаржник вважає,що висновок суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат повністю необґрунтованим і помилковим. 
Посилається на те, що оскільки відповідач повністю погасив заборгованість під час судового розгляду, суд першої інстанції мав закрити провадження у справі. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», закриття провадження є підставою для повернення позивачу сплаченого судового збору за його клопотанням (окрім випадків відмови від позову). З огляду на це, висновки суду в частині розподілу судових витрат є помилковими, а рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнала.

У судовому засіданні 30 червня 2026 року ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, свою апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримали. 

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що відповідачем за договором позики від 06 листопада 2019 року основний борг у розмірі 25 163,00 доларів США та 15 % річних від суми позики у розмірі 3 774,00 доларів США, усього у загальному розмірі 28937,00 доларів США сплачено у повному обсязі. 
Суд дійшов висновку, що сума у розмірі 1 107,51 доларів США не може вважатися зарахованою як сплата 1 000,00 доларів США згідно з додатком до договору позики від 15.11.2022 року,оскільки ці суми не є рівними. 
Суд взяв до уваги позицію відповідача ОСОБА_2 , який заперечував наявність домовленості про визначення 40 500,00 грн, як еквівалента 1 000,00 доларів США, та пояснив, що зазначені в додатку до договору суми сплачувалися виключно готівкою, додаток підписувався лише для підтвердження передачі готівкових коштів. 
Суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору в рівних частках з кожного відповідача у розмірі 3497,94 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцеві у строк до 06 листопада 2023 року. 
Відповідно до п.2 договору позики грошей від 06 листопада 2019 року нарахування відсотків у розмірі 15 % відсотків річних, які позичальник сплачує позикодавцеві кожного року не пізніше 6 листопада в розмірі за весь попередній рік. При несплаті відсотків у встановлений договором строк ці відсотки додаються до тіла позики і подальші відсотки нараховуються на цю збільшену суму позики.
Згідно розписки від 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 20 000,00 доларів США 00 та зобов`язувався повернути їх в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 06 листопада 2019 року.
Згідно додатку до договору позики, підписаного ОСОБА_2 , станом на 15 листопада 2022 року сума позики становить 25 163 доларів США, 15 % річних від суми позики за період з 15 листопада 2022 року по 15 листопада 2023 року складає 3 774 доларів США. 
06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно яким поручитель поручається всім належним йому майном та грошовими коштами перед позикодавцем боржника за виконання ним своїх зобов`язань, що випливають з договору позики грошей від 06 листопада 2019 року, а саме: погашення суми позики в розмірі 20000,00 доларів США разом із нарахованими відсотками у вказаний у договорі позики термін; інші виплати, належні позикодавцеві і такі, що випливають з договору позики, в тому числі штраф, пеня, відшкодування завданих збитків та інші.
06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель поручається всім належним йому майном та грошовими коштами перед Позикодавцем боржника за виконання ним своїх зобов`язань, що випливають з договору позики грошей від 06 листопада 2019 року, а саме: погашення суми позики в розмірі 20000,00 доларів США разом із нарахованими відсотками у вказаний у договорі позики термін; інші виплати, належні позикодавцеві і такі, що випливають з договору позики, в тому числі штраф, пеня, відшкодування завданих збитків та інші.
Позивачем надано суду скріншот із за стосунку ОСОБА_7 переписки з відповідачем ОСОБА_8 та ОСОБА_9 стосовно повернення та підтвердження боргу.
Відповідачем ОСОБА_2 здійснювалося погашення боргу ОСОБА_1 , про що свідчать квитанції: 
- № 45153547 від 14 листопада 2022 року у сумі 40500,00 грн,
- № 55805792 від 31 січня 2024 року у сумі 10 000,00 грн, 
- № 60120909 від 20 червня 2024 року у сумі 5000,00 грн, 
- № 61230136 від 26 липня 2024 року у сумі 5000,00 грн, 
- № 62017632 від 21 серпня 2024 року у сумі 8000,00 грн, 
- № 62481032 від 06 вересня 2024 року у сумі 8000,00 грн, 
- № 62256666 від 27 листопада 2024 року у сумі 12 000,00 грн, 
- № 70453686 від 01 травня 2025 року у сумі 45000,00 грн, 
- № 69272518 від 26 березня 2025 року у сумі 125 000,00 грн, 
- № 74908682 від 12 вересня 2025 року у сумі 50 000,00 грн, 
- № 299099924 від 12 вересня 2025 року у сумі 50000,00 грн, 
- № 2995128129 від 01 жовтня 2025 року у сумі 50000,00 грн, 
- № 3002449100 від 04 листопада 2025 року у сумі 50 000,00 грн, 
- № 3018691773 від 15 січня 2026 року у сумі 98 000,00 грн, 
- № 3018815164 від 16 січня 2026 року у сумі 69 900,00 грн, 
- № 3018824266 від 16 січня 2026 року у сумі 6100,00 грн, 
- № 3007023760 від 24 листопада 2025 року у сумі 90 000,00 грн, 
- № 77183578 від 24 листопада 2025 року у сумі 100 000,00 грн, 
- № 3007535192 від 26 листопада 2025 року у сумі 91 232,00 грн, 
- № 80370964 від 11 березня 2026 року у сумі 38 073,70 грн, 
- № 80368725 від 11 березня 2026 року у сумі 50 926,79 грн, 
- № 80366235 від 11 березня 2026 року у сумі 127 464,13 грн.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 надав реєстр оплат на користь ОСОБА_1 за договором позики від 06.11.2019, за яким ним здійснено оплату у розмірі 1 220196,62 гривень, що еквівалентно 28 937,00 доларів США .

Предметом спору у справі, яка є предметом апеляційного перегляду є стягнення заборгованості за договором позики.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Судом встановлено, що 06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 20 000 доларів США зі строком повернення до 06 листопада 2023 року. 
Факт отримання коштів ОСОБА_2 підтверджено розпискою від 15 листопада 2019 року, та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 .
Відповідачем ОСОБА_2 15 листопада 2022 року підписано додаток до договору позики в якому він погодився з розрахунком суми боргу, сплачених відсотків станом на 15 листопада 2022 року.
Згідно вказаного додатку, станом на 15 листопада 2022 року сума позики з відсотками становила 28 937 доларів США (25 163 доларів - тіло та 3 774 доларів США відсотки).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 надав суду копії квитанції про сплату боргу у період з 14 листопада 2022 року по березень 2026 року, та надав свій розрахунок (реєстр оплат за договором позики від 16.11.2019 року).
З даного реєстру оплат вбачається, що в суму оплати включено суму 40500, 00 грн, що еквівалентно по курсу долара 1107, 51 долар США, які сплачені відповідачем 14.11.2022 року.
Як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що у додатку до договору позики до розрахунку включено суми, які боржник сплачував готівкою, а сума 40500 грн до даного розрахунку не була включена.
Позивачка вказану обставину заперечувала, та зазначила, що сума 40500 грн є в розрахунку у додатку до договору позики та відображена 15.11.2022 року як 1000 доларів США, посилаючись на різницю курсу валют.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_2 не підтвердив належними доказами, що сплачені суми, які відображені у додатку до договору позики є сумами, які він сплачував позивачці лише готівкою, оскільки про зазначені обставини не зазначено у додатку до договору позики.
Відповідач ОСОБА_2 , підписавши додаток до договору позики підтвердив розрахунок боргу з врахуванням всіх сплачених сум станом на 15 листопада 2022 року. Будь-яких письмових доказів на підтвердження того, що додаток до договору позики містить сплату тільки готівкових коштів суду не надано. 
Як вбачається із скриношоту переписки в застосунку Вайбер між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 у 2023 році не висловлював будь-яких заперечень стосовно розміру заборгованості, який зазначено в додатку до договору позики.
Співставляючи розрахунок сплати, який відображено у додатку до договору позики та реєстр оплат, який надано ОСОБА_10 , різниця в сумі складає 40500, грн, що за курсом НБУ станом на 14.11.2022 року складає 1107, 51 доларів США.
З урахуванням, зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на час розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 сплачено всю суму боргу і доводи апеляційної скарги є слушними.
Судом встановлено, що виконання договору позики від 06 листопада 2019 року забезпечено двома договорами поруки від 06 листопада 2019 року, укладеними з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем
Згідно договорами поруки поручитель поручається всім належним йому майном та грошовими коштами перед Позикодавцем боржника за виконання ним своїх зобов`язань, що випливають з договору позики грошей від 06 листопада 2019 року, а саме: погашення суми позики в розмірі 20000,00 доларів США разом із нарахованими відсотками у вказаний у договорі позики термін; інші виплати, належні позикодавцеві і такі, що випливають з договору позики, в тому числі штраф, пеня, відшкодування завданих збитків та інші.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає декілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.
Порука декількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).
Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.
У справі, яка переглядається, предметом спору є окремі договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того договору позики. 
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що заборгованість за договором позики від 06 листопада 2019 року у розмірі 1107, 51 дол США підлягає стягненню з боржника ОСОБА_2 солідарно кожним із поручителів.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2026 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1107,51 доларів США.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1107,51 доларів США.

Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.
Як вбачається, після подання позовної заяви до суду та відкриття провадження по справі, відповідачем частково погашено наявну заборгованість за договором позики.
Однак, така дія відповідача не свідчить про відсутність предмета спору, а є фактичним визнанням позову в частині сплачених коштів за договором позики.
У постанові Верховного Суду від 20.09.2021 по справі № 638/3792/20 зазначено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з ним не залишилося неврегульованих питань.
Як зазначалося вище, залишок заборгованості боржника за договором позики складає 1107,51 дол США. Тому відсутні підстави для закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 10493,80 грн.
При зверненні з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,2 грн.
Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено на 3,80%, тому з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 400,86 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 481,03 грн, що в загальному становить 881,89 грн,а з кожного необхідн остягнути на користь позивачки по 293, 96 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2026 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_3 , заборгованість за договором позики у розмірі 1107,51 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , та ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики у розмірі 1107,51 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції по 293, 96 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 липня 2026 року.

Головуючий      В.М. Луганська

Судді:      В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева