ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/11283/24
Головуючий у першій інстанції – Топіха Р. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1162/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Супруна О.П., 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 54 794,70 грн у відшкодування майнової шкоди.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що 31 липня 2024 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Subaru Forester реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Тероборони, 2 у м. Чернігові, не вибрав у встановлених межах безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з попереду зупинившимся автомобілем Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу продовжив рух та скоїв зіткнення з попереду зупинившимся автомобілем Audi Q7 реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Указував, що в результаті ДТП належний йому транспортний засіб Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 отримав механічні ушкодження. Винність дій відповідача у порушенні ПДР підтверджується постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 вересня 2024 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правову відповідальність транспортного засобу Subaru Forester було застраховано у АТ «СК «ІНГО». Цією страховою компанією позивачу проведено часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 101 130,30 грн. Водночас вартість відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля становить 155 925 грн. Позивач вважав, що оскільки ДТП сталася з вини відповідача, а вартість майнового збитку, завданого пошкодженням належного йому автомобіля, перевищує виплачений розмір страхового відшкодування, відтак з ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду. Задоволено клопотання представника відповідача – адвоката Бабинця С.П. про стягнення судових витрат та стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача понесені ним витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у сумі 6 785,28 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 через представника – адвоката Шаповалова М.С., посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить змінити ухвалу суду, виклавши 4-й абзац її резолютивної частини в такій редакції: «Повернути ОСОБА_2 кошти в сумі 6 785,28 грн, понесені ним як витрати за проведення судової авто-товарознавчої експертизи за рахунок Чернігівського КНДІСЕ у зв`язку з невиконанням експертною установою дослідження».
Позивач, вважаючи безпідставним висновок суду про розподіл судових витрат, зазначає, що вимоги до відповідача були повністю обґрунтованими, і зі сторони ОСОБА_1 відсутні зловживання процесуальними правами, зокрема дії, передбачені п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України. У разі розгляду справи по суті суд мав всі підстави для задоволення позову, зважаючи на наявність всіх наявних у справі доказів.
Наголошує на тому, що саме дії ОСОБА_2 щодо призначення автотоварознавчої експертизи, яка не змогла надати відповіді на поставлені експерту питання, призвели до затягування процесуального часу, оскільки експерт неодноразово витребовував у суду додаткові вихідні дані, які жодним чином не вплинули б на його висновок, зважаючи на вже наявні у матеріалах справи докази. 
Указує, що на час подачі скаржником заяви про залишення позову без розгляду судовий експерт не приступив до складання висновку, тобто судова експертиза фактично не була проведена, висновку до суду експертом не надано, отже понесені відповідачем витрати на проведення експертизи носять виключно формальний характер, і відповідно до Методики автотоварознавчого дослідження за заявою особи повертаються тим органом, якому вони сплачені. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наявній у постанові від 14 лютого 2025 року у справі № 922/1381/23. Ураховуючи, що ОСОБА_2 має можливість звернутися до Чернігівського відділення КНДІСЕ для повернення сплаченої суми, відтак висновок суду про стягнення на його користь відповідної суми коштів призведе до подвійного отримання відповідачем коштів за проведення експертизи, яка фактично не виконана.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.
Дійшовши висновку про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що подача представником позивача заяви про залишення позову без розгляду є розпорядженням процесуальними правами щодо предмета спору, що не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, районний суд, пославшись на ст. 44, 142 ЦПК України, виходив з того, що по своїй суті залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є свідченням необґрунтованості дій позивача, який, реалізуючи свої права на звернення до суду, зумовив необхідність несення відповідачем витрат з метою організації свого захисту в межах відповідного судового провадження, однак надалі фактична необхідність цього була нівельована за наслідками диспозитивної реалізації позивачем прав щодо залишення позову без розгляду, на що за будь-яких обставин відповідач не міг вплинути.
Однак, з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не може погодитись апеляційний суд.
У справі встановлено, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 54 794,70 грн (т. 1 а.с. 1-6). Звернення ОСОБА_1 з цим позовом мотивовано порушенням його майнових прав як володільця транспортного засобу, який у результаті недотримання відповідачем ПДР отримав механічні пошкодження. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля Renault Logan становила 155 925 грн. Страховиком винуватця ДТП – АТ «СК «ІНГО» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 101 130,30 грн, отже ОСОБА_2 має сплатити різницю між сумою відновлювального ремонту і страховою виплатою, що становить 54 794,70 грн.
На підтвердження понесених витрат на ремонт транспортного засобу Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 позивачем надано копії: замовлення-наряду № А000000583233 від 05 вересня 2024 року, згідно з яким загальна вартість ремонту становить 155 925 грн (т. 1 а.с. 16-17); акту виконаних робіт від 25 вересня 2024 року (т. 1 а.с. 14-15); акту прийому-передачі від 25 вересня 2024 року, згідно з яким ФОП ОСОБА_3 виконав, а ОСОБА_1 прийняв роботи по ремонту автомобіля Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 20); рахунку-фактури № ФТ-01047 від 25 вересня 2024 року на суму 155 925 грн (т. 1 а.с. 18); квитанцій від 25 вересня 2024 року, від 26 вересня 2024 року, від 27 вересня 2024 року та від 30 вересня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_1 сплатив на рахунок ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 155 925 грн (т. 1 а.с. 19). 
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 16 квітня 2025 року об 11 год. (т. 1 а.с. 74-76)
У судовому засіданні ОСОБА_2 заявив клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання йому часу для ознайомлення з матеріалами справи, оскільки копії позовної заяви та додатків до неї не отримував. Розгляд справи відкладено на 15 травня 2025 року о 12 год. (т. 1 а.с. 135, 136-137)
До початку судового засідання представником відповідача – адвокатом Бабінцем С.П. подано клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, проведення якої просив доручити експертам Чернігівського відділення КНДІСЕ (т. 1 а.с. 145-146) .
Ухвалою суду від 15 травня 2025 року клопотання представника задоволено та призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу (т. 1 а.с. 150-153), на вирішення якої поставлені питання: 1) чи підтверджується кількість, розмір та вартість проведених робіт, матеріалів та робіт, зазначених в акті виконаних робіт від 25 вересня 2024 року по відновленню (ремонту) автомобіля марки Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 ? 2) визначити дійсну суму коштів, витрачених на відновлення (ремонт) автомобіля марки Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 . Витрати за проведення експертизи покладено на відповідача ОСОБА_2 
19 червня 2025 року до суду надійшло клопотання експерта ОСОБА_4 про надання на огляд транспортного засобу марки Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 159-160). Також експертом надано рахунок № 2296 від 05 червня 2025 року, згідно з яким вартість проведення експертного дослідження становить 6 785,28 грн (т. 1 а.с. 161-162).
У заяві від 23 червня 2025 року, скерованій як на адресу Чернігівського відділення КНДІСЕ, так і на адресу суду першої інстанції, ОСОБА_1 повідомив про неможливість надання експерту на огляд транспортного засобу Renault Logan у зв`язку з його відчуженням третім особам (т. 1 а.с. 163).
02 липня 2025 року Новозаводським районним судом м. Чернігова отримано клопотання судового експерта Федорка С.О. про надання письмової згоди на проведення експертизи за наявними матеріалами справи, оскільки за повідомленням ОСОБА_1 він продав автомобіль і не може надати його на огляд (т. 1 а.с. 167-168).
Ухвалою суду від 07 липня 2025 року відновлено провадження у справі і призначено справу до судового розгляду на 27 серпня 2025 року (т. 1 а.с. 169-170).
Ухвалою суду від 27 серпня 2025 року відкладено розгляд справи на 31 жовтня 2025 року об 11 год., визнано явку позивача ОСОБА_1 у судове засідання обов`язковою, викликано в судове засідання для допиту в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також витребувано із ТСЦ № № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській області інформацію про власників транспортного засобу марки Renault Logan, VIN НОМЕР_4 ; дату та підставу переходу права власності на вказаний автомобіль від ОСОБА_1 до іншого власника (т. 1 а.с. 180-182).
15 вересня 2025 року на виконання ухвали суду ТСЦ № 7441 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях надав інформацію, яка свідчить, що 30 жовтня 2024 року автомобіль Renault Logan, VIN НОМЕР_4 перереєстровано на ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, що укладений через застосунок «Дія»; 29 січня 2025 року відбулася перереєстрація транспортного засобу на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ МВС № 7441; 15 березня 2025 року транспортний засіб перереєстровано на ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ МВС № 7441 (т. 1 а.с. 194-195).
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи повторно направлено до Чернігівського відділення КНДІСЕ для продовження проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 15 травня 2025 року, та зобов`язано ОСОБА_6 надати експерту для огляду і дослідження автомобіль марки Renault Logan, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 205-208).
11 листопада 2025 року матеріали цивільної справи № 751/11283/24 повторно направлені для продовження проведення експертизи (т. 1 а.с. 213).
03 грудня 2025 року Новозаводським районним судом м. Чернігова отримано клопотання судового експерта Федорка С.О. про надання письмової згоди на проведення експертизи за наявними матеріалами справи, оскільки на час проведення огляду автомобіля Renault Logan реєстраційний номер НОМЕР_2 – 27 листопада 2025 року транспортний засіб повністю відремонтовано. Експерт просив уточнити вихідні дані, які будуть ураховуватися при проведенні експертизи (т. 1 а.с. 215-216).
Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року відновлено провадження у справі і призначено справу до судового розгляду на 09 січня 2025 року (т. 1 а.с. 217).
23 грудня 2025 року адвокатом Шаповаловим М.С. скеровано до суду заяву, в якій викладені пояснення щодо клопотання експерта (т. 1 а.с. 225).
09 січня 2025 року судом постановлено ухвалу без оформлення окремого документа, розгляд справи відкладено на 19 березня 2026 року о 12 год. для витребування акту виконаних робіт та документів, що підтверджують придбання запасних частин, замінених вузлів і агрегатів (т. 1 а.с. 232-233).
12 січня 2026 року від представника позивача – адвоката Шаповалова М.С. надійшла заява про залишення позову без розгляду (т. 1 а.с. 235).
У судовому засіданні 19 березня 2026 року представник відповідача – адвокат Бабинець С.П. заявив клопотання про стягнення з позивача понесених його довірителем витрат на проведення експертизи у сумі 6 785,28 грн, на підтвердження чого надав копію платіжної інструкції від 06 червня 2025 року (т. 1 а.с. 238, 239).
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
За правилами ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Статтею 44 ЦПК України визначений вичерпний перелік дій, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами. Так, за змістом ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданням цивільного судочинства, в тому числі: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
Верховний Суд у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 наголосив, що для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України принцип змагальності сторін забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З системного тлумачення положень ч. 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
Для стягнення компенсації здійснених відповідачем ОСОБА_2 витрат на проведення експертизи його представнику згідно з процесуальним обов`язком доказування слід було довести, які саме необґрунтовані дії сторони позивача були здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісна поведінка позивача мала на меті протиправну дію – ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь їх вини й чим це підтверджується.
Апеляційний суд констатує, що за змістом пред`явленого у грудні 2024 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про стягнення майнової шкоди, завданої його транспортному засобу в результаті ДТП, вину відповідача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлено постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 вересня 2024 року, яка є чинною (т. 1 а.с. 7).
Матеріали справи свідчать про те, що в ході розгляду справи ОСОБА_2 факт заподіяння механічних пошкоджень належному позивачу автомобілю не заперечувався. По суті відповідач лише ставив під сумнів розмір майнового збитку (вартість ремонту транспортного засобу), що заявлено до стягнення з нього, у зв`язку з чим заявив клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи. Тобто предметом спору у цьому випадку був не факт заподіяння відповідачем транспортному засобу позивача майнової шкоди, а лише її розмір. 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 тривало з 31 березня 2025 року до 19 березня 2026 року, у цей період у справі за клопотанням сторони відповідача призначено судову автотоварознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинялося. Перешкод у здійсненні автотоварознавчого дослідження скаржником не здійснювалося, він контактував у письмовій формі як з судом, так і з експертною установою.
Отже, звернення ОСОБА_1 з вимогою про стягнення майнової шкоди не є пред`явленням завідомо безпідставного позову або недобросовісним зверненням з позовом до суду. Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, таких обставин теж не встановив і в судовому рішенні, яке оскаржується, їх не навів. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
12 січня 2026 року ОСОБА_1 через представника подав заяву про залишення його позову без розгляду.
У постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц Верховний Суд констатував, що залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача – це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія – це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Зважаючи на наведене у сукупності, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для висновку про необґрунтованість дій ОСОБА_1 як на стадії звернення з цим позовом, так і в ході судового розгляду. Звернення позивача до суду за захистом порушеного, на його думку, права та подання заяви про залишення позову без розгляду не свідчать про зловживання ним процесуальними правами і не тягнуть за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на проведення експертизи на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України. 
Колегія суддів виходить з того, що витрати на проведення експертизи у відповідача виникли не внаслідок необґрунтованих дій ОСОБА_1 , а в порядку реалізації ОСОБА_2 своїх процесуальних прав, зокрема, права на визначення іншого, ніж заявлено у позові, розміру майнової шкоди, завданої позивачу.
Крім цього, апеляційний суд зважає на те, що хоча ОСОБА_2 і надано квитанцію про сплату 06 червня 2025 року 6 785,28 грн за проведення автотоварознавчої експертизи, проте станом на час винесення ухвали про залишення позову без розгляду вирішувались лише клопотання експерта, що свідчить про відсутність вже виготовленого експертного висновку. Відповідно такий висновок відсутній і у матеріалах цієї цивільної справи. Отже, є слушними твердження ОСОБА_1 про те, що експертизу на виконання ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2025 року фактично не проведено, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення клопотання сторони відповідача про стягнення судових витрат, у зв`язку з чим ухвалу суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині вирішення цього клопотання належить скасувати. 
Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2026 року в частині вирішення клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи – скасувати.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуюча Н.В. Шитченко 

Судді Н.В. Висоцька

О.П. Супрун