КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2026 року справа №320/18190/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса Україна, 04053, місто Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, будинок 16 ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Зміст позовних вимог та процесуальні дії у справі.
Позивач ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незастосування пункту 2 статті 56 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній на дату призначення пенсії, та непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років.
-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 в частині доплати за понаднормовий стаж відповідно до пункту 2 статті 56 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XІI «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній на дату призначення пенсії, збільшивши пенсію на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, тобто за 24 повних роки понаднормового стажу, але не вище 75 відсотків заробітку, починаючи з 27 лютого 2026 року — дати звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок (вхідний № 20278/Я-2600-26), з урахуванням проведених раніше виплат та з виплатою різниці між належним і фактично виплаченим розміром пенсії за весь період з 27 лютого 2026 року по день фактичного виконання рішення суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2026 року ухвалено залишити без руху позовну заяву.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.06.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Правова позиція сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, пенсію йому призначено на підставі рішення № 930060192276 від 06 травня 1992 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV. Облік позивача ведеться у відповідача з 01 березня 1998 року. ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та належить до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_2 . Згідно з даними персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України загальний страховий стаж позивача становить 44 роки 10 місяців 24 дні. Позивач вказує, що станом на дату останнього перерахунку пенсії — 25 лютого 2025 року — розмір пенсійної виплати становив 6 784,73 грн, а з 01 березня 2026 року — 7 498,19 грн. До складу пенсійної виплати, зокрема, включено пенсію за віком відповідно до статті 27 Закону № 1058-IV у розмірі 5 528,89 грн та доплату за понаднормовий стаж відповідно до абзацу другого частини першої статті 28 Закону № 1058-IV за 19 років понаднормового стажу у розмірі 493,05 грн, обчислену за формулою: 2 595,00 грн Ч 19%. Також до складу пенсійної виплати включено додаткову пенсію особам 2 категорії, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 112 у розмірі 170,82 грн, підвищення дітям війни у розмірі 66,43 грн та компенсаційну виплату особам, які досягли 80-річного віку, у розмірі 570,00 грн. Позивач зазначає, що при нарахуванні доплати за понаднормовий стаж відповідач виходить із 25 років стажу, які приймаються за базовий стаж, у зв`язку з чим із загального страхового стажу 44 роки враховує лише 19 років понаднормового стажу. На думку позивача, відповідач застосовує загальні норми Закону № 1058-IV замість спеціальних норм Закону № 796-XII. 27 лютого 2026 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії відповідно до пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII зі збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад мінімальний стаж 20 років, тобто за 24 повних роки понаднормового стажу. Заяву зареєстровано за вхідним № 20278/Я-2600-26 від 27 лютого 2026 року. 31 березня 2026 року відповідач надав письмову відповідь вих. № 21255-20278/Я-02/8-2600/26, якою відмовив у задоволенні заяви позивача. Позивач зазначає, що, обґрунтовуючи відмову, відповідач послався на те, що частина друга статті 56 Закону № 796-XII регулює пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) для призначення пенсії, а не розрахунок величини понаднормативного стажу, та застосував положення статті 28 Закону № 1058-IV, визначивши доплату за 19 років понаднормового стажу шляхом відрахування від загального стажу 25 базових років. На думку позивача, така відмова є протиправною, оскільки при визначенні розміру доплати за понаднормовий стаж відповідач мав застосувати положення пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням 24 повних років стажу понад 20 років.
У встановлений судом строк відповідач не подав відзив на позовну заяву відповідно до вимог статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України та не повідомив про поважні причини його неподання.
Матеріали справи містять довідку про доставку електронного листа, яка підтверджує отримання відповідачем 02.03.2026 копії ухвали суду про відкриття провадження через електронний кабінет.
Станом на день ухвалення рішення строк, встановлений судом для подання відзиву, сплив. Будь-яких заяв, клопотань чи пояснень від відповідача до суду не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Окрім цього, суд вважає необхідним зазначити, що 23.03.2026 відповідач надав необхідні докази витребувані ухвалою суду, а саме: належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, пенсію йому призначено на підставі рішення № 930060192276 від 06 травня 1992 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV. Облік позивача ведеться у відповідача з 01 березня 1998 року.
Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та належить до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_2 .
Згідно з даними персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України загальний страховий стаж позивача становить 44 роки 10 місяців 24 дні.
27 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії відповідно до пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII зі збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад мінімальний стаж 20 років, тобто за 24 повних роки понаднормового стажу. Заяву зареєстровано за вхідним № 20278/Я-2600-26 від 27 лютого 2026 року.
31 березня 2026 року відповідач надав письмову відповідь вих. № 21255-20278/Я-02/8-2600/26, якою відмовив у задоволенні заяви позивача. Обґрунтовуючи відмову, відповідач послався на те, що частина друга статті 56 Закону № 796-XII регулює пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) для призначення пенсії, а не розрахунок величини понаднормативного стажу, та застосував положення статті 28 Закону № 1058-IV, визначивши доплату за 19 років понаднормового стажу шляхом відрахування від загального стажу 25 базових років.
На думку позивача, така відмова є протиправною, оскільки при визначенні розміру доплати за понаднормовий стаж відповідач мав застосувати положення пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням 24 повних років стажу понад 20 років.
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування, висновки суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення","Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно з абз.2 ч.13 Прикінцевих положень розділу XV Закону №1058-IV у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про прокуратуру" та цього Закону, призначається одна пенсія за вибором особи. Різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до Закону України "Про прокуратуру", та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до цього Закону фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Порядок фінансування пенсій, призначених відповідно до законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", встановлюється зазначеними законами.
Відповідно до ст.15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі-Закон №1788-XII), умови норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції, чинній до внесення змін Законом №2148-VIII від 03.10.2017), право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки 20 років, жінки 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.
Ключовим питанням, яке підлягає вирішенню у справі є право позивача на отримання надбавки за понаднормативний стаж згідно п.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) в редакції змін, внесених Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі - Закон №2148-VIII) на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за правилами якого умовою для збільшення громадянам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи пенсії на один процент заробітку за кожен рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж є призначення їм пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування
Відповідно до частини другої статті 27 Закону №1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
Отже, правове регулювання щодо права на пенсію в повному розмірі із доплатою за понаднормовий стаж змінилось і у зв`язку із цими змінами Закон №796-ХІІ пов`язує збільшення пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж, встановлений пунктом 2 статті 56 цього Закону з призначенням пенсії на умовах, визначених частиною другою статі 27 Закону № 1058-IV.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 червня 2024 року у справі №300/3435/21, зазначено, що при вирішенні спірних правовідносин слід виходили з конституційних принципів незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними, зокрема у рішенні від 12.02.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України підтримав раніше сформовану ним юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Окрім того, у рішенні від 26.01.2011 № 1-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що, положення частини першої статті 58 Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини).
До того ж, Конституційний Суд України у рішенні від 13.05.1997 №1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
У рішенні від 03.10.1997 №4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori наступний закон скасовує попередній.
Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можна стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання умов призначення пенсії в повному розмірі із доплатою за понаднормовий стаж відповідно до пункту 2 статі 56 Закону №796-XII, які запроваджують нові правила виплати такої надбавки в залежності від призначення пенсії на умовах визначення її розміру згідно із частиною другою статі 27 Закону № 1058-IV, тобто за інших умов її призначення ніж ті, що діяли на час призначення, то ці зміни є такими, що звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 червня 2024 року у справі №300/3435/21 наголосив, що держава гарантувала, зокрема учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС особливі норми та умови пенсійного забезпечення як компенсацію особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, тому за особами, які набули право на призначення пенсії з урахуванням спеціального Закону №796-XII, редакцією пункту 2 статі 56 якого було визначено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, таке право зберігається й у разі зміни нормативно-правового регулювання цих правовідносин.
У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації або запроваджені рівноцінні чи більш сприятливі умови соціального захисту.
Тож, щодо осіб, яким на час призначення пенсії з урахуванням Закону №796-XII її розрахунок мав здійснюватися згідно із пунктом 2 статті 56 Закону №796-XII за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на один процент заробітку за рік, визнана норма повинна застосуватися у тій редакції, яка діяла на час призначення пенсії (окрім випадку покращення становища особи) та ця норма права зберігає юридичну силу як для пенсіонера так і для органу, який призначає пенсію. Поширення на таких осіб нових правил виплати надбавки за понаднормативний стаж залежно від призначення пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону №1058-IV, запроваджених у зв`язку із внесенням до цієї норми змін Законом №2148-VIII, свідчило б про звуження змісту та обсягу існуючих прав таких осіб, що в силу статті 22 Конституції України, є неприпустимим.
За таких обставин, судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду вказала, що висновки, викладені в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, зокрема від 23.10.2019 у справі №809/627/18, від 29.08.2022 у справі №300/1390/19, від 06.09.2023 у справі №300/2091/21, від 10.01.2024 у справі №300/168/21 та інших, у яких викладено правовий висновок про розповсюдження пункту 2 статті 56 Закону №796-ХІІ в редакції змін, внесених Законом №2148-VIII на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, та відповідно про те, що згідно із пунктом 2 статті 56 Закону №796-ХІІ (у редакції, що діяла на час її реалізації за заявою пенсіонера) умовою призначення надбавки за понаднормативний стаж є призначення пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону №1058-IV; пенсіонер, щодо якого не дотримано цієї умови, не має права на отримання надбавки за понаднормовий стаж, є такими, що не ґрунтуються на правильному правозастосуванні, а відтак вважає за необхідне відступити від таких висновків та сформувати наступні висновки:
(1) держава гарантувала зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС особливі норми та умови пенсійного забезпечення як компенсацію особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, тому за особами, які набули право на призначення пенсії з урахуванням спеціального Закону №796-XII, редакцією пункту 2 статі 56 якого було визначено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, таке право зберігається й у разі зміни нормативно-правового регулювання цих правовідносин.
У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації або шляхом запровадження рівноцінних чи більш сприятливих умов соціального захисту.
(2) до осіб, яким на час призначення пенсії з урахуванням Закону №796-XII її розрахунок мав здійснюватися згідно із пунктом 2 статті 56 Закону №796-XII за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на один процент заробітку за рік, вказана норма повинна застосуватися у тій редакції, яка діяла на час призначення пенсії (окрім випадку покращення становища особи). Розповсюдження на таких осіб нових правил виплати надбавки за понаднормовий стаж в залежності від призначення пенсії на умовах частини другої статі 27 Закону № 1058-IV, запроваджених у зв`язку із внесенням до цієї норми змін Законом № 2148-VIII, свідчило б про звуження змісту та обсягу існуючих прав таких осіб, що в силу статті 22 Конституції України, є неприпустимим.
Застосовуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, які виникли у справі, що розглядається, судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшла висновку про те, що оскільки пенсія за віком призначена позивачу до внесення змін до пункту 2 статі 56 Закону №796-XII, то в силу вимог статті 58 Конституції України, такі зміни не позбавляють позивача права на пенсію в повному розмірі із доплатою за понаднормовий стаж, оскільки таке право він набув значно раніше, ніж набрав чинності Закон №2148-VIII, яким було внесено зміни до пункту 2 статі 56 Закону № 796-XII.
Як встановлено судом вище, 27.02.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою (вх. №20278/Я-2600-26), в якій просив здійснити перерахунок пенсії відповідно до пункту 2 статті 56 Закону №796-XII зі збільшенням розміру пенсії на один відсоток заробітку за кожний повний рік роботи понад мінімальний стаж 20 років, тобто за 24 повних роки понаднормового стажу, але не вище 75 відсотків заробітку, із застосуванням редакції Закону №796-XII, чинної на дату призначення пенсії.
Листом від 31.03.2026 вих. №21255-20278/Я-02/8-2600/26 відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, обґрунтувавши відмову тим, що частина 2 статті 56 Закону №796-XII регулює пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) для призначення пенсії, а не розрахунок величини понаднормативного стажу, та застосувавши натомість статтю 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі — Закон №1058-IV) у редакції, чинній до 01.10.2011, згідно з якою за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток основного розміру пенсії, але не більше 1 відсотка прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначивши в такий спосіб понаднормовий стаж позивача у розмірі 19 років (44-25) та доплату в сумі 493,05 грн.
Суд не погоджується з таким обґрунтуванням відповідача, виходячи з такого.
Так, текст пункту 2 статті 56 Закону №796-XII, який цитує відповідач у своєму рішенні, визначає формулу розрахунку надбавки за понаднормовий стаж: «право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки 20 років… із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку». 
Вказана норма містить усі необхідні елементи розрахункової формули: базовий стаж (20 років), ставку збільшення (1 відсоток заробітку за рік) та граничний розмір (75 відсотків заробітку), а тому є спеціальною нормою, яка визначає порядок і розмір надбавки за понаднормовий стаж для зазначеної категорії осіб. 
Такого висновку послідовно дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 23.10.2019 у справі №809/627/18, від 29.08.2022 у справі №300/1390/19, від 06.09.2023 у справі №300/2091/21, від 10.01.2024 у справі №300/168/21, а Велика Палата у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.06.2024 у справі №300/3435/21 відступила від цих висновків лише в частині умови про необхідність призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону №1058-IV, а не щодо самого характеру норми пункту 2 статті 56 Закону №796-XII як такої, що визначає розмір надбавки.
Окрім цього, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, як неодноразово роз`яснював Конституційний Суд України (рішення від 12.02.2019 №5-р(І)/2019, від 26.01.2011 №1-рп/2011, від 13.05.1997 №1-зп, від 03.10.1997 №4-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99), закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності; зміна правового регулювання не може погіршувати становище особи, яка набула відповідне право раніше. 
Оскільки право позивача на пенсію з надбавкою за понаднормовий стаж виникло задовго до набрання чинності Законом №2148-VIII (що підтверджується перерахунком пенсії позивача ще у 1999 році, який міститься у матеріалах пенсійної справи), до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція пункту 2 статті 56 Закону №796-XII, чинна на дату призначення (перерахунку) пенсії позивачу.
Відповідач, визначаючи розмір доплати, застосовує редакцію статті 28 Закону № 1058-IV, яка діяла до 01 жовтня 2011 року, хоч вказана норма передбачає інший поріг страхового стажу -35 років. Тобто відповідач застосовує до спірних правовідносин попередню редакцію норми. 
Водночас щодо пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII відповідач такого підходу не застосовує, хоча вказана норма є спеціальною для позивача та передбачає більш сприятливі умови: 20 років стажу замість 25 років та розрахунок доплати залежно від заробітку, а не від прожиткового мінімуму.
Суд враховує, що держава гарантувала учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС особливі норми та умови пенсійного забезпечення як компенсацію за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень. 
У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Застосування до позивача загальної норми статті 28 Закону №1058-IV замість спеціальної норми пункту 2 статті 56 Закону №796-XII, за наслідком якого позивач отримує надбавку в меншому розмірі (за 19 років замість 24 років понаднормового стажу), є звуженням змісту та обсягу існуючих прав позивача, що суперечить статті 22 Конституції України.
За таких обставин бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незастосування пункту 2 статті 56 Закону №796-XII у редакції, чинній на дату призначення пенсії позивачу, та непроведення перерахунку пенсії позивача з відповідним збільшенням, є протиправною, а порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача, збільшивши її на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, тобто за 24 повних роки понаднормового стажу, але не вище 75 відсотків заробітку, починаючи з 27.02.2026 - дати звернення позивача до відповідача із відповідною заявою.
Щодо позовної вимоги про стягнення різниці між належним та фактично виплаченим розміром пенсії за період з 27.02.2026 по день фактичного виконання рішення суду, суд зазначає таке.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Разом з тим, КАС України не передбачає можливості подання превентивних позовів, тобто позовів про захист права, яке лише може бути порушене в майбутньому. Статті 2 і 6 Кодексу адміністративного судочинства України чітко пов`язують право особи на звернення до суду з фактом порушення її суб`єктивних прав унаслідок рішення, дії або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а не з можливістю, ймовірністю чи прогнозованістю такого порушення в майбутньому.
Крім того, відповідно до пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача, та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Оскільки судовому захисту підлягають вже порушені права чи інтереси особи, а не ті, що лише можливо чи ймовірно будуть порушені у майбутньому, а розмір різниці між належною та фактично виплаченою пенсією за період з дати звернення до дати фактичного виконання судового рішення на момент ухвалення цього рішення не є встановленим і залежить від дій відповідача, які ще не вчинено, вимога позивача в цій частині є передчасною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Позивач звільнений від сплати судового збору як особа, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2).
На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 9, 72-73, 76-77, 90, 139, 162, 229, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса Україна, 04053, місто Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, будинок 16 ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незастосування пункту 2 статті 56 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній на дату призначення пенсії, та непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із збільшення пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років відповідно до пункту 2 статті 56 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XІI «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній на дату призначення пенсії починаючи з 27 лютого 2026 року, з урахуванням виплачених сум.
4. У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
5. Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.