ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/22908/24
адміністративне провадження № К/990/29442/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІНЬАГРО» 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року (суддя Кравціва О.Р.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2026 року (судді: Ільчишин Н.В., Гуляка В.В., Матковської З.М.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІНЬАГРО» 
до Головного управління ДПС у Львівській області
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ
1. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМІНЬАГРО» (далі також - Позивач, ТОВ «ПРОМІНЬАГРО») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі також - Відповідач, ГУ ДПС) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (далі також - ППР) № 35366/13-01-07-10 від 14 серпня 2024 року Форми «С».
На обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що ним було укладено експортний зовнішньоекономічний контракт на поставку технічної соєвої олії нерафінованої з нерезидентом «TradeCore Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia» (Польща), на виконання якого здійснено експорт товару на суму 20 000,00 євро. Позивач стверджував, що ненадходження грошових коштів у встановлені граничні строки було зумовлено об`єктивними обставинами, а саме шахрайськими діями з боку контрагента.
Позивач наголошував на наявності форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), спричинених військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується загальним офіційним листом Торгово-промислової палати України (далі також - ТПП) від 28 лютого 2022 року. На думку Позивача, зазначені обставини є підставою для зупинення нарахування пені на весь період їх дії згідно з вимогами законодавства.
Крім того, Позивач стверджував, що висновки контролюючого органу не враховують факт звернення його представника до районної прокуратури міста Жешув (Польща) з повідомленням про вчинення злочину нерезидентом, за результатами якого було відкрито підготовче провадження. Позивач також вказував на порушення Відповідачем строків прийняття спірного рішення, оскільки ППР було винесено та надіслано лише через два місяці після складання акта перевірки.
Відтак Позивач вважав, що застосування фінансових санкцій у вигляді пені в розмірі 385 501,12 грн за порушення частини другої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» є безпідставним, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Позивач уклав із нерезидентом «TradeCore Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia» (Республіка Польща) зовнішньоекономічний контракт від 21 червня 2023 року № 1-1, предметом якого була поставка технічної нерафінованої соєвої олії.
На виконання умов зазначеного контракту ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» здійснило експорт товару, що підтверджується митною декларацією від 7 липня 2023 року, на загальну суму 20 000,00 євро.
Контролюючий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку Позивача з питань дотримання вимог валютного законодавства, за результатами якої склав акт перевірки від 11 червня 2024 року № 24233/13-01-07-10/44660342.
У зазначеному акті перевірки зафіксовано порушення Позивачем установлених Національним банком України граничних строків розрахунків за операціями з нерезидентами, що, на думку контролюючого органу, свідчить про порушення вимог частини другої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» (далі також - Закон про валюту) з урахуванням положень пункту 14-2 постанови Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану».
В акті перевірки зазначено, що експорт технічної нерафінованої соєвої олії (код товару 1507101000) здійснено згідно з митною декларацією від 7 липня 2023 року № 23UA209140018258U0 на суму 20 000,00 євро. При цьому граничний строк розрахунків за цією експортною операцією сплив 21 січня 2024 року, однак станом на 4 червня 2024 року валютна виручка в сумі 20 000,00 євро на рахунок ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» не надійшла. У зв`язку із цим контролюючий орган визначив кількість днів прострочення у 154 календарні дні.
Суди встановили, що акт перевірки від 11 червня 2024 року був надісланий Позивачу того ж дня. Водночас згідно з листом АТ «Укрпошта» від 12 серпня 2024 року, отриманим контролюючим органом 13 серпня 2024 року, рекомендований лист із актом перевірки вручено Позивачу 16 липня 2024 року під підпис.
У зв`язку з цим 14 серпня 2024 року ГУДПС прийняло податкове повідомлення-рішення від № 35366/13-01-07-10, яким до Позивача застосовано пеню за порушення граничних строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 385 501,12 грн.
3. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 9 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції зазначив, що:
- надані Позивачем докази не містять належної інформації щодо предмета доказування, зокрема, підтвердження того, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) безпосередньо вплинули на неможливість виконання зобов`язань нерезидентом за конкретним договором;
- Позивачем до позовної заяви взагалі не додано сертифіката (довідки) Торгово-промислової палати України, який би засвідчував настання форс-мажору саме для ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» по експортному контракту;
- лише сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не може розцінюватися як безумовна обставина для неперерахування коштів контрагентом-нерезидентом за поставлений товар;
- оцінює критично доказ, наданий Позивачем - повідомлення представника про вчинення злочину нерезидентом та відкриття підготовчого провадження прокуратурою міста Жешув (Польща), оскільки сам факт розслідування без наявності вироку суду, що набрав законної сили, не доводить факту вчинення правопорушення та не тягне правових наслідків для податкового спору.
Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що Позивачем не доведено доказами, які надано суду, наявність підстав для зупинення нарахування пені. Матеріалами справи підтверджується, що станом на 4 червня 2024 року грошові кошти в сумі 20 000,00 євро на рахунок ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» не надійшли, тоді як граничний строк розрахунків за операцією сплив 21 січня 2024 року. Позивачем не надано висновку про продовження строків розрахунків або доказів звернення до суду чи арбітражу з позовом про стягнення заборгованості з нерезидента до моменту перевірки. А відтак, судом не встановлено підстав для застосування приписів законодавства щодо зупинення перебігу строків розрахунків, оскільки контролюючий орган діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 травня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» залишив без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року - без змін.
Погодившись із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність у Позивача правових підстав для звільнення від відповідальності, оскільки наявність форс-мажорних обставин має доводитись сертифікатом ТПП щодо конкретного зобов`язання, а не загальним інформаційним листом. Апеляційний суд також констатував, що звернення до прокуратури Польщі було надано суду без належним чином засвідченого перекладу, що не дозволяє вважати його належним доказом вчинення злочину.
Апеляційний суд також указав, що за відсутності вироку суду неможливо стверджувати про наявність вини сторонньої особи або нікчемність правочину, у зв`язку з чим дійшов висновку про необґрунтованість доводів Позивача про те, що дії контрагента є підставою для невиконання вимог валютного законодавства України.
Надаючи оцінку доводам Позивача щодо порушення контролюючим органом строків прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, суди виходили з того, що акт перевірки від 11 червня 2024 року було вручено Позивачу 16 липня 2024 року, що підтверджується інформацією АТ «Укрпошта», отриманою контролюючим органом 13 серпня 2024 року. Установивши зазначені обставини, суди дійшли висновку, що податкове повідомлення-рішення від 14 серпня 2024 року прийнято з дотриманням строків, визначених ПК України, а Відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені законом.
Суд апеляційної інстанції погодився з цими висновками, зазначивши, що доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
4. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1. Доводи Позивача, наведені у касаційній скарзі 
Позивач не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та як підстави касаційного оскарження визначає пункт 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
4.1.1. Насамперед Позивач зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято з порушенням пункту 86.8 статті 86 ПК України: акт перевірки складено 11 червня 2024 року, тоді як податкове повідомлення-рішення прийнято лише 14 серпня 2024 року, тобто після спливу встановленого законом 15-денного строку.
Обґрунтовуючи цю позицію, Позивач вказує, що контролюючий орган не надав належних і допустимих доказів дати вручення акта перевірки. Зокрема, рекомендоване повідомлення про вручення в матеріалах справи відсутнє, а лист АТ «Укрпошта» від 12 серпня 2024 року, на який послалися суди, не може вважатися належним доказом, оскільки був поданий лише під час судового розгляду, містить лише першу сторінку без підпису посадової особи та не містить відомостей про особу, яка отримала поштове відправлення.
З огляду на це, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 824/640/19-а, Позивач стверджує, що прийняття податкового повідомлення-рішення з порушенням строку, визначеного пунктом 86.8 статті 86 ПК України, є самостійною підставою для визнання його протиправним, а всі сумніви щодо дотримання контролюючим органом установленої процедури мають тлумачитися на користь платника податків.
Водночас у касаційній скарзі наведено доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у наведеному вище питанні.
4.1.2. Крім того, Позивач вважає протиправним нарахування пені за порушення граничних строків розрахунків, оскільки ненадходження валютної виручки було зумовлене обставинами, що не залежали від його волі, а саме шахрайськими діями контрагента-нерезидента. Він наголошує, що експортна операція була реальною, товар фактично поставлено та належним чином оформлено, що контролюючим органом не заперечується. На підтвердження цих доводів Позивач посилається на матеріали кримінального провадження, розпочатого компетентними органами Республіки Польща за фактом шахрайства, у якому ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» визнано потерпілою стороною, а також зазначає, що вжив усіх залежних від нього заходів для повернення валютної виручки та захисту своїх прав.
Помилковими Позивач вважає і висновки судів про те, що форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом Торгово-промислової палати України. Посилаючись на частину шосту статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції», статті 109 та 112 ПК України, а також на практику Верховного Суду, він стверджує, що сертифікат ТПП не є єдиним допустимим доказом існування форс-мажорних обставин, а суд повинен оцінювати всі надані докази в їх сукупності.
У розвиток наведеного Позивач зазначає, що матеріали кримінального провадження підтверджують існування обставин, які об`єктивно унеможливили своєчасне надходження валютної виручки, виключають його вину та зумовлюють зупинення перебігу строку розрахунків, а отже - унеможливлюють нарахування пені. З огляду на це він просить сформувати відповідний правовий висновок.
Поряд із цим Позивач указує, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду щодо можливості підтвердження форс-мажорних обставин іншими належними доказами, крім сертифіката ТПП (постанови від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21, від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17, від 13 вересня 2023 року у справі № 910/7679/22), а також щодо поняття та критеріїв форс-мажорних обставин (постанови від 21 липня 2021 року у справі № 912/3323/20 та від 06 вересня 2023 року у справі № 910/6234/22).
Натомість застосування апеляційним судом правового висновку Верховного Суду у справі № 320/16607/24 Позивач вважає безпідставним, оскільки та справа стосується інших правовідносин, а реальність господарської операції у цій справі не є предметом спору.
З урахуванням наведеного Позивач просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2026 року у справі № 380/22908/24 і направити справу на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
4.2. Позиція Відповідача, викладена у відзиві на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу Відповідач наполягає на залишенні судових рішень без змін, зазначаючи таке.
4.2.1. Щодо дотримання строку, визначеного пунктом 86.8 статті 86 ПК України, Відповідач указує, що за змістом цієї норми податкове повідомлення-рішення приймається протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки. Отже, ключовою умовою для початку відліку строку є саме факт вручення акта, а не дата його складення.
Саме з цих мотивів суд першої інстанції, реалізуючи повноваження, передбачені частиною третьою статті 80 КАС України, ухвалою від 13 листопада 2025 року витребував у контролюючого органу докази надсилання (вручення) ТОВ «ПРОМІНЬАГРО» акта перевірки від 11 червня 2024 року. На виконання цієї ухвали ГУ ДПС у Львівській області надало лист АТ «Укрпошта» від 12 серпня 2024 року.
Доводи Позивача про неналежність цього доказу Відповідач вважає необґрунтованими: лист підписано шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженої посадової особи АТ «Укрпошта», а клопотання про долучення доказів від 03 грудня 2025 року надіслано сторонам через підсистему «Електронний суд», що підтверджується відповідними квитанціями про доставку стороні та її представнику.
Оскільки відомості про вручення платнику податків акта перевірки контролюючий орган отримав 13 серпня 2024 року - з моменту ознайомлення із зазначеним листом, - а спірне податкове повідомлення-рішення прийнято наступного робочого дня, Відповідач наполягає, що п`ятнадцятиденний строк, установлений пунктом 86.8 статті 86 ПК України, не порушено.
4.2.2. Щодо матеріалів кримінального провадження як підтвердження форс-мажорних обставин Відповідач зазначає, що листи адвокатки про звернення до районної прокуратури міста Жешув щодо можливого вчинення злочину нерезидентом TradeCore Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia подано іноземною мовою без належним чином засвідченого перекладу, а тому вони не є належними та допустимими доказами. Крім того, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що сам факт звернення до прокуратури та відкриття провадження не доводить вчинення злочину контрагентом, оскільки розслідування не завершене.
Постанову прокуратури про зупинення розслідування, долучену до касаційної скарги, суди не досліджували, оскільки під час розгляду справи вона до матеріалів справи не подавалася. Водночас, за твердженням Відповідача, ні ця постанова, ні факт звернення до прокуратури не засвідчують форс-мажорних обставин: існування кримінального провадження щодо контрагента-нерезидента саме собою не підтверджує неможливості виконання конкретного зовнішньоекономічного договору та не є документом, який у розумінні частини шостої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» підтверджує виникнення або припинення дії таких обставин, а отже не може бути підставою для зупинення перебігу строків розрахунків.
На підтвердження Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 60/28139/23, згідно з якою існування форс-мажорної обставини само собою не свідчить про те, що вона безпосередньо унеможливила виконання конкретного зобов`язання; такий причинний зв`язок має доводитися як сертифікатом (довідкою) ТПП, так і іншими належними доказами.
Заперечуючи доводи про зведення судами застосування частини шостої статті 13 названого Закону виключно до сертифіката ТПП, Відповідач указує, що суди застосували норму в повній редакції: абзацом другим цієї частини прямо визначено, що підтвердженням форс-мажорних обставин є довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони договору або третьої країни. Порядок засвідчення встановлено Регламентом ТПП України, за пунктом 6.2 розділу 6 якого такі обставини засвідчуються щодо кожного окремого договору чи зобов`язання, а за результатами розгляду документів видається сертифікат (пункт 6.11).
Разом із тим законодавство передбачає й альтернативні способи - отримання висновку центрального органу виконавчої влади у сфері економічного розвитку про продовження строків розрахунків (частина четверта статті 13 Закону) та звернення до суду чи міжнародного комерційного арбітражу з позовом про стягнення заборгованості. Проте Позивач, заперечуючи наявність спору щодо виконання договору, жодного з цих способів не використав і обмежився посиланням на можливе вчинення контрагентом злочину, що не замінює спору про виконання зобов`язань і не є передбаченою законом підставою для зупинення строків розрахунків. Суди обґрунтовано виходили з того, що Позивач не надав ні доказів звернення до ТПП та отримання сертифіката, ні висновку центрального органу виконавчої влади, ні доказів звернення до суду або арбітражу.
З огляду на наведене Відповідач вважає, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів і спрямовані на їх переоцінку, тоді як за статтею 341 КАС України суд касаційної інстанції не здійснює повторного дослідження доказів чи встановлення нових обставин справи. Тому Відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
4.3. Заперечення Позивача на відзив
У запереченнях на відзив, поданих 23 липня 2026 року, Позивач наполягає, що наведені контролюючим органом доводи не спростовують підстав касаційного оскарження, а лише дублюють мотивувальну частину оскаржуваних судових рішень, і зазначає таке.
4.3.1. Щодо пункту 86.8 статті 86 ПК України Позивач вказує, що відзив фактично підтверджує порушення строку: контролюючий орган не заперечує, що акт перевірки складено 11 червня 2024 року, а податкове повідомлення-рішення прийнято 14 серпня 2024 року, і пояснює цю затримку тим, що лише 13 серпня 2024 року отримав інформацію АТ «Укрпошта» про вручення акта.
На переконання Позивача, така позиція ґрунтується на хибному розумінні норми, оскільки необхідно розмежовувати юридичний факт вручення акта перевірки та момент одержання контролюючим органом інформації про цей факт. Пункт 86.8 статті 86 ПК України пов`язує початок перебігу строку саме з врученням акта платнику податків, а не з датою надходження підтвердження від оператора поштового зв`язку, і Кодекс не містить норми, яка дозволяла б переносити початок відліку строку на розсуд контролюючого органу. Організаційні недоліки документообігу між ДПС та АТ «Укрпошта» не можуть покладатися на платника податків, а протилежне тлумачення означало б можливість необмеженого відтермінування прийняття податкових повідомлень-рішень і суперечило б принципу правової визначеності та статті 19 Конституції України.
4.3.2. Щодо частини шостої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» Позивач зазначає, що не стверджував, що будь-яке кримінальне провадження автоматично підтверджує форс-мажор. Доводи скарги полягають в іншому: суди неправильно витлумачили зміст названої норми, не дослідили юридичного значення доказів, отриманих від компетентних органів Республіки Польща, та звели застосування норми виключно до питання наявності окремого документа.
Позивач наголошує, що застосування абзацу другого частини шостої статті 13 названого Закону потребує системного, а не формалістичного тлумачення з урахуванням мети правового регулювання - недопущення покладення негативних наслідків на резидента, коли виконання зовнішньоекономічного договору стало об`єктивно неможливим із причин, що не залежали від його волі. Водночас відзив змішує різні юридичні категорії - існування форс-мажорних обставин та форму їх доказування, - тоді як суд має спершу встановити наявність обставин, що об`єктивно перешкоджали виконанню договору, і лише потім оцінювати достатність доказів. Наведену Відповідачем практику Верховного Суду Позивач не заперечує, проте вважає, що вона підтверджує саме необхідність установлення причинного зв`язку, належної оцінки якого суди попередніх інстанцій не здійснили.
Щодо доводів про неналежність матеріалів кримінального провадження Позивач указує, що касаційна скарга не ставить питання про встановлення винуватості нерезидента чи факту шахрайства. Тому відсутність вироку не стосується предмета перегляду. За статтями 72, 73, 74, 90 КАС України жоден доказ не має наперед встановленої сили. Суди мали оцінити докази в сукупності. Натомість вони обмежилися констатацією відсутності довідки компетентного органу. Документам правоохоронних органів іноземної держави суди мотивованої оцінки не надали.
Заперечуючи доводи про переоцінку доказів, Позивач зазначає, що предметом касаційного перегляду є правильність юридичних висновків, зроблених судами на підставі вже встановлених обставин, а не повторне дослідження доказової бази, а тому посилання Відповідача на статтю 341 КАС України лише формально відтворює межі касаційного перегляду без аналізу конкретних підстав відкриття касаційного провадження.
5. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
5.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, звертає увагу на таке. 
5.1.1. Щодо строків прийняття відповідного індивідуального акта 
Пункт 86.8 статті 86 ПК України встановлює строк прийняття податкового повідомлення-рішення. 
За змістом цієї норми податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Пункт 42.2 статті 42 ПК України визначає умови належного вручення, згідно з яким документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Абзац другий пункту 42.5 статті 42 ПК України регулює питання коли, відповідна потова кореспонденція не може бути вручена. Так, за цією нормою у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Перебіг п`ятнадцятиденного строку, встановленого пунктом 86.8 статті 86 ПК України, починається з дня, наступного за днем вручення акта перевірки в порядку, визначеному статтею 42 ПК України. 
Водночас Податковий кодекс України не конкретизує, якими саме документами мають підтверджуватися безпосередній факт вручення відповідного акта.
У зв`язку з цим для з`ясування змісту поняття «повідомлення про вручення», яке використовується в абзаці другому пункту 42.5 статті 42 ПК України, слід звернутися до інших нормативно-правових актів. 
Такий підхід узгоджується з пунктом 5.3 статті 5 ПК України, відповідно до якого інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку, а також відносини між ними регулюються Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі також - Правила №270).
Пунктом 2 зазначених Правил визначено, що повідомлення про вручення поштового відправлення - це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення та прізвище одержувача.
Отже, саме повідомлення про вручення є документом, яким оператор поштового зв`язку офіційно підтверджує факт і дату вручення реєстрованого поштового відправлення конкретному одержувачу.
Водночас у цій справі не є спірним, що такого повідомлення про вручення Відповідач суду не надав.
Суд першої інстанції встановлював обставини фактичного вручення акта перевірки. Ухвалою від 13 листопада 2025 року він витребував у Відповідача докази такого вручення. І така процесуальна поведінка суду відповідає закріпленому КАС України принципу офіційного з`ясування обставин у справі.
На виконання вимог зазначеної ухвали Відповідач надав копію листа Акціонерного товариства «Укрпошта» від 12 серпня 2024 року № l.10.004.-21582-24.
Із змісту цього листа, відповідно до тих обставин, що установили суди попередніх інстанцій, вбачається, що рекомендований лист № 7902613579043 від 11 червня 2024 року, адресований ТОВ "Проміньагро", надійшов 13 червня 2024 року до пересувного відділення № 61 Львівського регіону та був вручений 16 липня 2024 року представнику Товариства.
Крім того, АТ "Укрпошта" повідомило, що рекомендоване повідомлення про вручення зазначеного поштового відправлення було направлено відправнику простим порядком, тобто без приписування до супровідних документів, що унеможливлює відстеження його пересилання. Водночас у цьому ж листі АТ "Укрпошта" зазначило, що з метою недопущення аналогічних випадків у подальшому з працівниками пересувного відділення № 61 Львівського регіону додатково опрацьовано порядок вручення реєстрованих поштових відправлень юридичним особам у частині їх вручення на підставі довіреності, а також порядок відправлення рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (форма 119).
Отже, у судів попередніх інстанцій не було підстав вважати, що цей лист не підтверджує факт вручення поштового відправлення № 7902613579043 представнику ТОВ "ПРОМІНЬАГРО" 16 липня 2024 року. Цим листом, як установили суди попередніх інстанцій, безпосередньо підтверджено факт вручення 16 липня 2024 року рекомендованого поштового відправлення № 7902613579043.
Надаючи оцінку доводам Позивача про те, що відповідний лист не є допустимим доказом у справі, Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частиною другою цієї статті передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Водночас Позивач, обґрунтовуючи касаційну скаргу, не зазначає, з порушенням якого саме встановленого законом порядку було одержано лист АТ "Укрпошта" від 12 серпня 2024 року № l.10.004.-21582-24, та не наводить норми закону, відповідно до якої обставина фактичного вручення поштового відправлення не може бути встановлена на підставі відповідного листа Акціонерного товариства "Укрпошта".
Надаючи правову оцінку доводам Позивача про те, що зазначений лист не підписаний, суд звертає увагу на таке.
Відповідач, надав зазначений лист до суду першої інстанції, і Позивач був належним чином обізнаний про його подання, що підтверджується квитанціями від 02 грудня 2025 року про отримання таких Позивачем та його адвокатом. Попри це, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі Позивач не наводив доводів щодо відсутності на ньому підпису.
Натомість Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. (частина друга статті 341 КАС України). 
Натомість у цьому контексті Відповідач наполягає у відзиві на касаційну скаргу, що твердження Позивача про відсутність підпису посадової особи АТ «Укрпошта» на листі від 12 серпня 2025 року в повній мірі не відповідає дійсності, оскільки даний документ підписаний за допомогою накладання електронного кваліфікованого підпису посадової особи АТ «Укрпошта» ОСОБА_1 .
Суд вважає за необхідне звернути увагу й на те, що відповідно до пункту 106 Правил №260 відправник також має право подати заяву про розшук відправленого ним реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу.
Верховний Суд також звертає увагу на процесуальну поведінку Позивача. Він стверджує, що Відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення через два місяці після складення акта перевірки, проте не зазначає дати, коли акт перевірки було вручено саме йому.
Позивач також не надав жодних доказів на підтвердження іншої дати вручення акта, ніж та, що зазначена у листі АТ «Укрпошта». При цьому саме Позивач володіє інформацією про дату отримання поштового відправлення, оскільки долучив копію акта перевірки до позовної заяви.
Верховний Суд враховує положення частини другої статті 77 КАС України, відповідно до яких обов`язок доведення правомірності свого рішення покладається саме на суб`єкта владних повноважень.
Однак за наведених обставин посилання Позивача на те, що Відповідач не довів факт вручення акта перевірки, не може бути достатньою підставою для висновку про невиконання податковим органом свого обов`язку доказування.
Позивач сам долучив акт перевірки до позовної заяви, чим підтвердив свою обізнаність з його змістом. При цьому Суд повторно звертає увагу , що Позивач безпосередньо не заперечив факту отримання акта та не навів іншої дати його вручення.
За таких обставин Верховний Суд вважає встановленою дату вручення акта перевірки - 16 липня 2024 року. Ця дата підтверджується листом оператора поштового зв`язку та узгоджується з іншими матеріалами справи.
Разом з тим, за відсутності відповідних даних щодо вручення акта перевірки у цій справі у Відповідача не було достатніх підстав вважати доведеним сам факт вручення платнику податків акта перевірки та розпочинати відповідний обрахунок строку на прийнття відповідного податкового повідомлення-рішення. 
Спірне податкове повідомлення-рішення Відповідач прийняв 14 серпня 2024 року, тобто наступного дня після ознайомлення з листом АТ «Укрпошта». За таких обставин Суд не може дійти висновку про порушення Відповідачем процедури прийняття податкового повідомлення-рішення.
У контексті наведених Позивачем доводів Суд вважає за необхідне звернути увагу й на таке. 
Усталеним є підхід Верховного Суду, згідно з яким «неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення». Такого висновку ВП ВС дійшла у справі № 816/228/17 за позовом ТОВ «НВП "Квант сервіс" до ГУ ДФС у Полтавській області про, зокрема, визнання протиправним і скасування наказу про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки товариства.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 22 травня 2020 року у справі №825/2328/16 зазначив, що «порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним».
У постанові від 18 червня 2026 року у справі № 560/18933/24 Верховний Суд звернув увагу, що межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення таких обставин: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття і чи порушено права платника такою мірою, що їх можна вважати нереалізованими.
У цьому контексті Суд вважає за необхідне зазначити, що строк, визначений пунктом 86.8 статті 86 ПК України, фактично виконує захисну функцію. Законодавець установив його, зокрема, для забезпечення платнику податків можливості реалізувати право, передбачене пунктом 86.7 статті 86 ПК України, - подати заперечення до акта перевірки та додаткові документи протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта. Контролюючий орган, своєю чергою, зобов`язаний розглянути такі заперечення до прийняття податкового повідомлення-рішення. Саме цим пояснюється встановлення для контролюючого органу більш тривалого строку для прийняття відповідного рішення.
У цій справі Позивач не наводив обставин, які б давали підстави вважати, що він взагалі не отримав акт перевірки. Він також не стверджував про порушення свого права подати заперечення до акта перевірки чи додаткові документи. Фактично доводи Позивача у цій частині зводяться виключно до недотримання Відповідачем установленого пунктом 86.8 статті 86 ПК України строку.
Водночас у цій справі немає підстав вважати, що Позивач був позбавлений можливості скористатися процедурними правами, передбаченими пунктом 86.7 статті 86 ПК України, або що реалізація цих прав була ускладнена. Так само немає підстав вважати, що допущене, на думку Позивача, порушення вплинуло або могло вплинути на обсяг доказів, покладених в основу спірного податкового повідомлення-рішення, зміст цього рішення чи визначений ним розмір грошового зобов`язання.
Отже, з огляду на сукупність наведених вище обставин, саме по собі те, що Відповідач прийняв спірне податкове повідомлення-рішення більш ніж через два місяці після складення акта перевірки, а саме наступного дня після отримання від оператора поштового зв`язку листа, в якому підтверджено факт вручення поштового відправлення, у якому містився акт перевірки, не є достатньою підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення протиправним.
Такий підхід узгоджується з висновком судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС ВС, викладеним у постанові від 20 червня 2022 року у справі № 826/15940/18. Палата виснувала, що пропуск контролюючим органом строку надсилання податкового повідомлення-рішення не спростовує правомірності нарахування грошового зобов`язання та не може бути самостійною підставою для скасування такого рішення.
Аналогічний за змістом підхід Верховний Суд застосував у постанові від 10 липня 2025 року у справі № 320/29429/23. Суд виснував, що «недотримання контролюючим органом встановлених строків складення та надіслання податкового повідомлення-рішення не є підставою для припинення податкового обов`язку або звільнення від його виконання. Порушення таких строків саме по собі, без додаткових обставин, не є підставою для скасування податкового повідомлення-рішення. Однак, якщо порушення строків призвело до порушення прав платника податків, це може бути підставою для оскарження та скасування рішення».
У цій справі таких обставин Позивач не наводив.
З огляду на викладене Верховний Суд не може погодитися з позицією Позивача. 
При цьому Суд не може визнати обґрунтованим і посилання Позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові у справі №824/640/19-а. Встановлені у тій справі обставини стосувалися передчасного прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення, що позбавило платника податків можливості реалізувати право на подання заперечень до акта перевірки. Натомість у цій справі таких обставин не встановлено. Тому наведені Позивачем висновки Верховного Суду сформовані за інших фактичних обставин та не є релевантними до спірних правовідносин.
5.1.2. Щодо суті виявлених у ході перевірки порушень
Як уже зазначено, в основу висновків Відповідача про порушення Позивачем вимог законодавства у сфері валютного регулювання покладено твердження про те, що експорт технічної нерафінованої соєвої олії (код товару 1507101000) здійснено згідно з митною декларацією від 7 липня 2023 року на суму 20 000,00 євро.
Граничний строк розрахунків за цією експортною операцією сплив 21 січня 2024 року. Водночас станом на 4 червня 2024 року валютна виручка в сумі 20 000,00 євро не надійшла.
У зв`язку із цим контролюючий орган визначив період прострочення у 154 календарні дні.
Надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій у контексті наведених у касаційній скарзі доводів Позивач Верховний Суд зазначає таке. 
Правове регулювання спірних правовідносин визначає стаття 13 Закону України «Про валюту і валютні операції».
Частина перша цієї статті наділяє Національний банк України правом встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
Положеннями статті 44 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні валютного законодавства, і до компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та нагляду належать, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.
Пунктом 14-2 Постанови № 18 Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», встановлено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.
Частина друга статті 13 конкретизує обов`язок резидента-експортера. За цією нормою у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові у постанові від 27 лютого 2025 року у справі №520/2941/24 виснував, що за загальним правилом експорт товарів має здійснюватися у строки, зазначені у договорах, але не пізніше граничного строку розрахунків, встановленого НБУ, що обчислюється з дня здійснення авансового платежу (попередньої плати).
У справі, яку переглядає Суд, відлік строку розпочався саме з дати митного оформлення експортної операції - 07 липня 2023 року.
Закон частиною четвертою статті 13 Закону про валюту визначає механізм подовження граничного строку. Так, відповідно до її змісту за окремими операціями з експорту та імпорту товарів граничні строки розрахунків, встановлені Національним банком України, можуть бути подовжені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, шляхом видачі висновку. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, приймає рішення про видачу чи відмову у видачі зазначеного висновку протягом десяти робочих днів з дня отримання відповідної заяви. Інформація про виданий висновок оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу не пізніше наступного робочого дня після видачі висновку. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, протягом п`яти робочих днів з дня видачі висновку, зазначеного в абзаці першому цієї частини, інформує Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, про видачу такого висновку.
Порядок видачі висновку, у тому числі перелік документів, які подаються для видачі висновку, підстави для відмови у видачі висновку або залишення документів без розгляду, включаючи перелік товарів, за якими документи для видачі висновку підлягають залишенню без розгляду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача висновку здійснюється безоплатно.
Натомість зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також доводів, наведених під час касаційного розгляду справи, не дає підстав вважати, що Позивач надавав відповідний висновок. За таких обставин у цій справі немає підстав вважати, що граничні строки розрахунків були продовжені.
Наслідки порушення граничного строку встановлює частина п`ята статті 13 Закону про валюту, згідно з якою порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Натомість положення частини шостої та сьомої цієї норми передбачають можливість зупинення перебігу граничного строку розрахунків та, відповідно, нарахування пені.
Відповідно до частини шостої норми у разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин.
Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).
Натомість згідно з частиною сьомою статті 13 Закону про валюту у разі прийняття до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, що виникла внаслідок недотримання нерезидентом строку, передбаченого зовнішньоекономічним договором (контрактом), або прийняття до провадження уповноваженим органом відповідної країни документа про стягнення такої заборгованості з боржника-нерезидента на користь резидента в позасудовому (досудовому) примусовому порядку строк, встановлений відповідно до цієї статті, зупиняється з дня прийняття до розгляду такої заяви (прийняття до провадження відповідного документа) і пеня за порушення строку в цей період не нараховується.
У разі ухвалення судом, міжнародним комерційним арбітражем рішення про відмову в позові повністю чи частково в частині майнових вимог або про відмову у відкритті провадження у справі чи про залишення позову без розгляду, а також у разі визнання документа про стягнення заборгованості з боржника-нерезидента таким, що не підлягає виконанню, недійсним, незаконним тощо та (або) закриття (припинення) провадження без зарахування грошових коштів на рахунки резидентів у банках України за таким документом строк, встановлений відповідно до цієї статті, поновлюється і пеня за його порушення нараховується за кожний день прострочення, включаючи період, на який цей строк було зупинено.
У разі ухвалення судом, міжнародним комерційним арбітражем рішення про задоволення позову сплаті підлягає лише пеня, нарахована до дня прийняття позовної заяви до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем.
У цій справі Позивач не наполягає на застосуванні положень частини сьомої статті 13 Закону про валюту. Водночас його доводи ґрунтуються на тому, що ненарахування пені зумовлене форс-мажорною обставиною, якою, на його думку, є порушення кримінального провадження за фактом шахрайських дій контрагента.
Щодо наявності підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку з випадком надзвичайних та невідворотних обставин (форс-мажору), суд зазначає таке.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і останній триває до теперішнього часу.
Стаття 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачає, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Рішенням президії ТПП України 15 липня 2014 року № 40(3) затверджено Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який встановлює єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в системі ТПП України.
Пункт 4 Регламенту ТПП врегульовує питання розмежування компетенції ТПП України та регіональних ТПП.
За правилами підпункту 4.2 пункту 4 Регламенту ТПП регіональні ТПП здійснюють засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до умов договорів, контрактів, типових договорів, угод тощо між резидентами, норм законодавства, відомчих нормативних актів, органів місцевого самоврядування, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції регіональних торгово-промислових палат / відповідної регіональної ТПП.
Щодо Листа ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, колегія суддів Верховного Суду погоджується висновками судів першої та апеляційної інстанції, що такий лист не є належним, допустимим і достатнім доказом форс-мажору та звертає увагу на висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 520/6236/23, в якій акцентовано увагу на наступному.
За визначенням, наведеним у частині другій статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати», законодавець до форс-мажорних обставин відніс, серед іншого, загальну військову мобілізацію, військові дії, оголошену та неоголошену війну.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і останній триває і досі.
Таким чином, введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є форс-мажорною обставиною, яка в повній мірі відповідає ознакам надзвичайності і невідворотності.Поряд із цим усталеною є практика Верховного Суду, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру. У разі їх виникнення сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку (зокрема, але не виключно постанови Верховного Суду від від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21, від 18 січня 2024 року у справі № 914/2994/22).
Верховний Суд також неодноразово зазначав (постанови від 5 грудня 2023 року у справі № 917/1593/22, від 18 січня 2024 року у справі № 914/2994/22, від 19 серпня 2022 року у справ у справі №908/2287/17 тощо), що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватись судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
У постановах від 5 жовтня 2023 року у справі № 520/14773/21, від 19 серпня 2022 року у справі № 818/2429/18, від 17 червня 2020 року у справі № 812/677/17, від 3 вересня 2019 року у справі № 805/1087/16 Верховний Суд зазначив, що має встановлюватися (доводитися) вплив обставин непереборної сили, засвідчених відповідними сертифікатами ТПП України, на неможливість платника податку належним чином виконувати свої зобов`язання і на зміну його економічного стану цими форс-мажорними обставинами. Ці фактори мають перебувати у причинно-наслідковому зв`язку.
З наведених вище підходів слідує, шо саме по собі існування форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили) ще не є свідченням того, що безпосередньо вона вплинула на неможливість виконання особою певного зобов`язання за договором чи обов`язку, передбаченого законодавчими та іншими нормативними актами. Такий зв`язок має доводитись як шляхом надання сертифіката (довідки) Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП, так і інших належних доказів, що можуть це підтвердити.
Отже, Лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є тим документом, який у розумінні частини шостої статті 13 Закону №2473-VIII підтверджує обставини настання і припинення форс-мажорних обставин для цілей зупинення перебігу строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів та нарахування пені на весь період дії таких обставин.
Таким документом є сертифікат (висновок, довідка, підтвердження), що видані Торгово-промисловою палатою України або уповноваженою нею регіональною торгово-промисловою палатою. На підставі вказаного документа поряд з іншими доказами, що можуть бути надані заінтересованою особою, доводиться існування причинно-наслідкового зв`язку між настанням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і невиконанням/несвоєчасним виконанням вимог частини третьої статті 13 Закону про валюту. 
Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 9 червня 2026 року у справі № 520/7911/23.
Отже, узагальнюючи наведене у сукупності Верховний Суд звертає увагу на те, що частина шоста статті 13 Закону про валюту встановлює спеціальний порядок підтвердження форс-мажорних обставин для цілей зупинення строку розрахунків за зовнішньоекономічними операціями. Ця норма визначає, що підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни - відповідно до умов цього договору (контракту).
Отже, законодавець прямо визначив коло документів, які мають доказову силу у спорах цієї категорії. Це виключний перелік, а не орієнтовний. Він не залишає стороні вільного вибору способу доведення форс-мажору на власний розсуд.
Усталеним є підхід Верховного Суду, за яким саме дотримання визначеного законом порядку підтвердження форс-мажорних обставин має значення для цілей застосування частини шостої статті 13 Закону про валюту. Зовнішнє закріплення такої обставини має відповідати вимогам, чинним на час виникнення спірних правовідносин.
У матеріалах справи міститься копія контакту між Позивачем та його контрагентом (а.с.14-16), за змістом якого:
« 11. Врегулювання спорів та арбітраж
11.1. У разі виникнення протиріч за цим Контрактом Сторони прагнутимуть вирішити їх шляхом переговорів.
11.2. У разі неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів справу буде передано до Міжнародний комерційний арбітражний суд при Польській господарській палаті у Варшаві.
Матеріальним правом, що застосовується до врегулювання спорів, які виникають у зв`язку з цією Угодою, є право Польщі.
Юридично обов`язковою для вирішення спорів є версія Договору польською мовою.
12. Форс-Мажор
12.1. Жодна із сторін не несе відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо це неможливо було запобігти або відстрочити через форс-мажорні обставини. Форс-мажорні обставини обмежуються таким:
а) бунт, війна, вторгнення ворогів, військові дії (чи оголошена війна чи ні) акти тероризму, громадянські війни, повстання, революції, повстання військових або узурпація влади, реквізиції або примусового захоплення будь-якого урядового або компетентного органу;
б) вплив іонізуючої радіації або забруднення, радіоактивний будь-якого ядерного палива або ядерних відходів від згоряння ядерного палива, вплив радіоактивних токсичних вибухових або інших небезпечних властивостей будь-якої вибухової речовини або ядерного компонента;
с) хвилі тиску, які викликані повітряними суднами або іншими повітряними пристроями, що рухаються зі звуковою або надзвуковою швидкістю;
д) землетруси, повені, пожежі або інші стихійні лиха, за винятком погодних умов, незалежно від тяжкості.
12.2. Якщо виникли форс-мажорні обставини, Сторона, яка перешкоджала або відстрочила виконання своїх зобов`язань, зазначених у цьому контракті, повинна негайно повідомити про це іншу Сторону, надати повні відомості та причини про випадок виникнення форс-мажорних обставин або затримку/перешкоджання виконанню своїх зобов`язань по договору щодо іншої Сторони, і що ця Сторона повинна використовувати всі розумні зусилля, щоб пом`якшити ефект форс-мажорних обставин щодо їх виконання договору та виконувати свої зобов`язання, зазначені у договорі.
12.3. У такому випадку час виконання зобов`язань за цим контрактом продовжуватиметься на період, протягом якого діють такі обставини. Якщо такі обставини тривають більше трьох місяців, кожна Сторона матиме право відмовитись від подальшого виконання зобов`язань за цим Контрактом, і в такому разі жодна із сторін не матиме права вимагати компенсації можливих втрат від іншої Сторони.
12.4. Сторона, для якої стало неможливим виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом через зазначені вище обставини, зобов`язана сповістити протягом трьох робочих днів іншу Сторону про початок та припинення обставин, що перешкоджають виконанню її зобов`язань.
12.5. Сертифікати, що видаються відповідною Торгово-Промисловою Палатою країни Продавця або Покупця, будуть достатніми доказами наявності таких обставин та їх тривалості. У разі, якщо таке повідомлення не було направлене або направлене не вчасно однією Стороною, інша Сторона має право розглядати вищезазначені обставини як такі, що не перешкоджають виконанню першою Стороною своїх контрактних зобов`язань».
Отже, за цим Контрактом сторони погодили спеціальний порядок регулювання наслідків виникнення форс-мажорних обставин.
У цій справі Позивач посилається на порушення кримінального провадження за фактом шахрайських дій контрагента як на форс-мажорну обставину. Проте Відповідач не надав жодного доказу, який відповідав би порядку, визначеному частиною шостою статті 13 Закону про валюту. Матеріали справи не містять довідки уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору або третьої країни, яка б підтверджувала виникнення та закінчення дії заявленої обставини.
Саме собою порушення кримінального провадження за обставин цієї справи не припиняє обв`язок належного підтвердження форс-мажору для цілей зупинення строку розрахунків. Документи в рамках досудового розслідування в рамках кримінального провадження за обставин цієї справи не замінює відповідний документ, установлений спеціальним законодавством для цих правовідносин, та не звільняє сторону від обов`язку надати саме такий доказ.
За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що посилання на порушення кримінального провадження за фактом шахрайства у цій справі не може вважатися належним підтвердженням форс-мажорних обставин у розумінні частини шостої статті 13 Закону про валюту, оскільки не відповідає порядку, визначеному цією нормою.
Аналогічний за змістом підхід Верховний Суд застосував у постанові від 16 червня 2026 року у справі № 560/2089/25.У зазначеній постанові Верховний Суд виснував, що наявність відкритого кримінального провадження, на яке посилається позивач, сама по собі не є достатнім доказом відповідних обставин. Зокрема, за відсутності вироку суду, який би підтверджував факт шахрайських дій третіх осіб або недобросовісність одержувача коштів, сам факт здійснення досудового розслідування не може свідчити про наявність таких обставин.
Позивач наголошує у касаційній скарзі, що наявність офіційного повідомлення посадовій особі нерезидента про підозру у шахрайстві з метою заволодіння грошовими коштами української компанії виключає звернення до суду в міжнародній юрисдикції для вирішення спору. Позивач обґрунтовує це ти, що у цьому випадку відсутній спір щодо виконання умов договору. Натомість наявний злочин із заволодіння коштами Позивача і цю обставину підтверджує постанова прокуратури Польщі, долучена до матеріалів справи.
Верховний Суд оцінює цей довід з урахуванням такого.
Згадана вище частина сьома статті 13 Закону про валюту передбачає зупинення строку розрахунків та ненарахування пені у разі прийняття судом або міжнародним комерційним арбітражем до розгляду позовної заяви резидента про стягнення заборгованості з нерезидента. Ця норма прямо пов`язує правовий наслідок із фактом прийняття позовної заяви до розгляду, натомість кримінальне провадження за фактом шахрайства не є тотожним такому позову. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вже звертав увагу на те, що відповідні документи не були перекладені українською мовою, а тому не взяв їх до уваги під час вирішення спору.
Щодо документів, поданих Позивачем разом із касаційною скаргою, Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, документи, які Позивач уперше подав на стадії касаційного перегляду справи, не можуть бути прийняті та оцінені судом касаційної інстанції.
Суд також не може визнати обґрунтованими посилання на постанови Верховного Суду, ухвалені у господарських справах, оскільки наведені у них правові висновки сформовані за відмінних фактичних обставин та не стосувалися випадків ненадання документів, передбачених частиною шостою статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» саме для зупинення нарахування пені, передбаченої цією статтею, саме за порушення валютного законодавства. 
Щодо поширення на спірні правовідносини положень ПК України та доводів Позивача про відсутність його вини Суд звертає увагу на таке.
У постанові від 23 липня 2024 року у справі № 240/25642/22 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформував висновок, відповідно до кого Закон України «Про валюту і валютні операції» є спеціальним законом, який регулює, не сферу справляння податків і зборів, а сферу здійснення валютних операцій, валютного контролю та валютного нагляду, отже питання строків та відповідальності за їх порушення врегульовано саме зазначеним Законом, зміна положень якого здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. При цьому якщо положення інших законів суперечать положенням Закону «Про валюту і валютні операції», застосовуються положення саме Закону «Про валюту і валютні операції».
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував і в постанові від 25 грудня 2025 року у справі № 320/13672/24, у якій дійшов висновку, що положення статті 112 Податкового кодексу України, які визначають загальні умови притягнення до фінансової відповідальності, не поширюються на правовідносини щодо нарахування пені за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про валюту і валютні операції».
Таким чином, доводи Позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 109 та 112 ПК України, яка визначає загальні умови притягнення до фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та врахування відсутності його вини, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та суперечать усталеній правовій позиції Верховного Суду.
Фактично Позивач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин у справі щодо використання у господарській діяльності земельної ділянки, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими означеними нормами статті 341 КАС України.
5.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення рішень судів першої та апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги - без задоволення.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМІНЬАГРО» залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус 
І.Л. Желтобрюх