ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 липня 2026 року
м. Київ
справа № 2-о-135 2008
провадження № 61-16588св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявники:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
заінтересовані особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Львівська обласна рада, ОСОБА_4 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - Львівська міська рада, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської міської радина ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року, постановлену в складі колегії суддів:Копняк С.М. , Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Львівська обласна рада, ОСОБА_4 .
Заяву ОСОБА_1  мотивовано тим, що починаючи з 2006 року вона була власницею квартири АДРЕСА_1 . Належне їй помешкання розташовувалося на першому поверсі будинку. Під її квартирою у цокольному поверсі містилося помешкання № 19 . Свою квартиру вона придбала у ОСОБА_5 , уклавши з нею договір купівлі-продажу. Згідно з технічним паспортом на вказане житло, квартира складалася з двох кімнат, а її загальна площа становила 50,8 кв. м.
На момент купівлі квартири до вказаного приміщення попередня власниця вже здійснила прибудову, яку з невідомих заявниці причин не було узаконено. Як було відомо ОСОБА_1 зі слів попередньої власниці, у дворі будинку колись розташовувалися капітальні допоміжні приміщення будинку АДРЕСА_3 . Оскільки квартира № 2 містилася на першому поверсі, два вікна з помешкання ОСОБА_1 виходили на одну зі стін цього допоміжного приміщення. Зі слів попередньої власниці ОСОБА_5 , вказані приміщення через тривале невикористання та відсутність будь-яких ремонтних робіт занепали та стали джерелом антисанітарії у дворі будинку. 
Оскільки сім`я, яка мешкала у квартирі, розташованій у цокольному поверсі під квартирою ОСОБА_1 , нагально потребувала покращення житлових умов, керівництво житлово-експлуатаційної контори (далі - ЖЕК) дозволило їм приєднати ці допоміжні приміщення до свого помешкання. Зважаючи на те, що стіни допоміжних споруд були вимуровані на висоту першого поверху, приєднання об`єктів у межах цокольного поверху до квартири № 19 надавало можливість і попередній власниці ОСОБА_5 за рахунок цієї ж перебудови покращити власні житлові умови. За словами ОСОБА_5 , у 1999 році ЖЕК-300, за умови дотримання будівельних норм і правил при об`єднанні згаданих приміщень з квартирою № 2 , дозволив їй приєднати ці допоміжні споруди, які розташовувалися на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 на рівні її квартири. Зі слів мешканців будинку ОСОБА_1 стало відомо, що ці приміщення були зведені приблизно у 1957 році. До моменту передання попередній власниці вони ніким не орендувалися, не перебували на балансі Управління комунальної власності та не використовувалися іншими мешканцями будинку АДРЕСА_3 .
Після придбання квартири ОСОБА_1 намагалася оформити документи на спірні приміщення. У зв`язку з цим вона неодноразово зверталася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо реєстрації вказаних приміщень за своєю квартирою та виготовлення технічної документації. Усі її звернення були залишені без задоволення, оскільки через реорганізацію будинкоуправління рішення, яким попередній власниці було дозволено приєднати до помешкання № 2 ці приміщення, було втрачено, а інших документів стосовно цього майна вона не мала. Жодних претензій з боку владних установ щодо володіння спірним приміщенням до попередньої власниці та до ОСОБА_1 не надходило, як і не висловлювалося вимог звільнити займані приміщення.
Заяву ОСОБА_2 мотивовано тим, що 28 грудня 2000 року вона отримала реєстраційне посвідчення на житловий будинок, загальною площею 83,0 кв. м та гараж із господарськими будівлями, загальною площею 391,3 кв. м, які розташовувалися на АДРЕСА_5 . На той час цими будівлями користувалася Львівська обласна філармонія. Після отримання реєстраційного посвідчення ОСОБА_2 у Львівській обласній раді запевнили, що ця установа переїде і будівлі найближчим часом будуть вивільнені.
Право власності ОСОБА_2 на вказані будівлі, з-поміж іншого, підтверджувалося наявністю в неї технічного паспорта на житловий будинок площею 83,0 кв. мта гараж із господарськими будівлями площею 391,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 , який було видано Бюро технічної інвентаризації.
Водночас на усні звернення ОСОБА_2 до Львівської обласної ради та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо вивільнення житлового будинку для її проживання та членів її сім`ї ніхто не реагував. Такі звернення залишилися без жодного реагування.
У 2008 році вона зверталася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» з метою реєстрації права власності на вказаний житловий будинок та гараж із господарськими будівлями, однак її повідомили, що за цією адресою розташовано майно, зареєстроване за Львівською обласною радою. Після цього вона надала копії документів реєстраційної справи, зокрема копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року на побутові приміщення літ. А-1 площею 83,0 кв. м та гараж літ. Б-1 площею 391,3 кв. м, а також копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року № 15616327.
Оскільки вона стала власницею вказаних будівель у 2000 році, а її право власності було зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона вважала себе законним володільцем цього житлового будинку та гаража з господарськими будівлями. З метою приведення згаданих об`єктів у відповідність до санітарних вимог для подальшого проживання своєї сім`ї, вона витратила значні кошти на їх ремонт та впорядкування. З огляду на це заявниця вважала, що право власності на ці приміщення належало виключно їй, попри проведення реєстрації права власності на них за Львівською міською радою. Самостійно захистити свої права в позасудовому порядку через таку реєстрацію за міською радою вона не мала змоги.
Заяву ОСОБА_3 мотивовано тим, що у 2001 році вона та ОСОБА_1 перебували на прийомі в голови Львівської обласної ради, під час якого посадовець запропонував їм придбати нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , а саме: господарську будівлю площею 40,9 кв. м, будівлю літ. Б-1 площею 104,8 кв. м, прохідну площею 7 кв. м та будівлю майстерні площею 262,8 кв. м, загальною вартістю 142 000,00 грн.
Вони погодилися на цю пропозицію, і 13 липня 2001 року в присутності голови Львівської обласної ради та начальника управління майном спільної власності Львівської обласної ради вона уклала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_6 , а саме: господарської будівлі площею 40,9 кв. м, будівлі літ. Б-1 площею 104,8 кв. м, прохідної площею 7 кв. м та будівлі майстерні площею 262,8 кв. м, загальною вартістю 142 000,00 грн, а також провела оплату. 
ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1 провела ремонтні роботи у приміщеннях на АДРЕСА_6 та розширила їх, на що згодом оформила технічні паспорти від 27 січня 2005 року. ОСОБА_3 утримувала вказані приміщення в належному стані й частково використовувала їх упродовж багатьох років.
Однак повною мірою використовувати вказані приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мали фізичної можливості, оскільки їх не звільнили сторонні організації. Оригінали документів щодо придбання цих приміщень заявниці втратили. Жодних претензій з боку владних установ стосовно володіння спірним майном до заявниць не надходило.
Також ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_2 уклали договір із Львівською обласною радою щодо проведення капітального ремонту нежитлових приміщень на   АДРЕСА_7 , загальною площею 567,2 кв. м і вартістю 173 000,00 грн.
Проте за виконані ремонтні роботи із заявницями так і не розрахувалися. Протягом тривалого часу у Львівській міській раді обіцяли передати вказані приміщення в оренду ОСОБА_3 з правом подальшого викупу. Згодом її повідомили, що ці об`єкти ще в травні 1995 року, згідно з рішенням Львівської міської ради від 23 травня 1995 року № 253, було знято з балансу та передано в безоплатне безстрокове користування Львівській геодезичній експедиції № 7 Українського аерогеодезичного підприємства. Через це розрахунок за проведений ремонт не відбувся, як і не було вирішено питання щодо звільнення приміщень та виселення організації, яка на той час перебувала в будівлях і незаперечувала факту виконання заявницями ремонтних робіт. Усі документи стосовно вартості ремонту зберігалися у Львівській геодезичній експедиції № 7 та Львівській обласній раді.
Після поліпшення об`єктів нерухомого майна внаслідок капітального ремонту ОСОБА_3 намагалася оформити документи. У зв`язку з цим вона зверталася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та до Львівської обласної ради щодо реєстрації вказаних приміщень, проте її звернення залишилися безрезультатними.
Також вона зазначала, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24 серпня 1988 року № 1-4475 набула права власності на житловий будинок із відповідними господарськими будівлями та спорудами на   АДРЕСА_8 . Це підтверджувалося інформацією, зазначеною в реєстраційному посвідченні від 17 лютого 2001 року, причому технічний паспорт на цей будинок вона оформила ще в 1990 році.
У 2007 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на   АДРЕСА_8 . На цей об`єкт Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 03 травня 2007 року оформило технічну документацію. Проте договір не було посвідчено нотаріально через похилий вік та хворобу продавця ОСОБА_4 , хоча грошові кошти за нього були передані в повному обсязі. ОСОБА_4 не мала можливості підписати договір у нотаріуса за станом здоров`я, у зв`язку з чим ОСОБА_3 була вимушена звернутися за захистом свого майнового права до суду, оскільки вже вклала в ремонт вказаного житлового будинку значні кошти.
Оскільки заявниці протягом тривалого часу відкрито володіють спірними приміщеннями та використовують їх для потреб своїх сімей, вони вважають, що набули права власності на зазначене вище майно. Захистити свої очевидні права через відсутність документів ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не мають змоги.
Зазначали, що підставою для державної реєстрації прав, які посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно чи обмеження цих прав, є рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»просили суд:
1. Встановити факт володіння  ОСОБА_1 на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 32,6 кв. м, яке знаходиться на рівні першого поверху будинку АДРЕСА_3 і прилягаєдо помешкання № 2 цього ж будинку.
2. Зобов`язатиОбласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_1 на нежитловеприміщення, загальною площею 32,6 кв. м, яке знаходиться на рівні першого поверху будинку         АДРЕСА_3 і прилягає до помешкання 
№ 2 цього ж будинку. 3 . Встановити факт володінняОСОБА_2 на праві приватної власності житловим будинком, загальною площею 83,0 кв. м, та гаражем з господарськими будівлями, загальною площею 391,3 кв. м, які знаходяться на     АДРЕСА_5 .
4. Скасувати право власності Львівської обласної ради на побутові приміщення, літ. А-1 площею 83,0 кв. м та гараж літ. Б-1 площею 391,3 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_5 , що посвідчені свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно16 серпня 2007 року.
5. Зобов`язатиОбласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 83,0 кв. м, та гараж з господарськими будівлями, загальною площею 391,3 кв. м, які знаходяться на   АДРЕСА_5 .
6. Встановити факт володінняОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної власності:
? будівлею прохідної, загальною площею 7,0 кв. м, яка заходиться на АДРЕСА_6 ;
?господарською будівлею, загальною площею 40,9 кв. м, яка знаходиться на  АДРЕСА_6 ;
?будівлею майстерні, загальною площею 262,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ;
?будівлею літ. Б-1, загальною площею 104,8 кв. м, яка знаходиться на  АДРЕСА_6 .
7. Зобов`язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 та ОСОБА_1 на:
? будівлю прохідної, загальною площею 7,0 кв. м, яка заходиться на АДРЕСА_6 ;
? господарську будівлю, загальною площею 40,9 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ;
?будівлю майстерні, загальною площею 262,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ;
?будівлю літ. Б-1, загальною площею 104,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 .
8. Встановити факт володінняОСОБА_3 та ОСОБА_2 на правіприватної власності будівлею літ. А-3, загальною площею 567,2 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_7 .
9. Зобов`язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 та ОСОБА_2 на будівлю літ. А-3, загальною площею 567,2 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_7 .
10. Встановити факт володінняОСОБА_3 на праві приватної власності житловим будинком площею 49,4 кв. м з приналежними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_8 .
11. Зобов`язатиОбласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 на житловий будинок площею 49,4 кв. м з приналежними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_8 .
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року, ухваленим у складі судді Данка В. В., заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  задоволено.
Встановлено факт володіння  ОСОБА_1 на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 32,6 кв. м, яке знаходиться на рівні першого поверху будинку АДРЕСА_3 і прилягаєдо помешкання № 2 цього ж будинку.
Зобов?язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_1 на нежитловеприміщення, загальною площею 32,6 кв. м, яке знаходиться на рівні першого поверху будинку АДРЕСА_3 і прилягає до помешкання № 2 цього ж будинку.
Встановлено факт володінняОСОБА_2 на праві приватної власності житловим будинком, загальною площею 83,0 кв. м, та гаражем з господарськими будівлями, загальною площею 391,3 кв. м, які знаходяться на   АДРЕСА_5 .
Скасовано право власності Львівської обласної ради на побутові приміщення, літ. А-1 площею 83,0 кв. м та гараж літ. Б-1 площею 391,3 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_5 , що посвідчені свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 серпня 2007 року.
Зобов?язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 83,0 кв. м, та гараж з господарськими будівлями, загальною площею 391,3 кв. м, які знаходяться на   АДРЕСА_5 .
Встановлено  факт володінняОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної власності: будівлею прохідної, загальною площею 7,0 кв. м, яка заходиться на АДРЕСА_6 ; господарською будівлею, загальною площею 40,9 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ; будівлею майстерні, загальною площею 262,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ; будівлею літ. Б-1, загальною площею 104,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 .
Зобов?язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 та ОСОБА_1 на: будівлю прохідної, загальною площею 7,0 кв. м, яка заходиться на АДРЕСА_6 ; господарську будівлю, загальною площею 40,9 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 ; будівлю майстерні, загальною площею 262,8 кв. м, яка знаходиться на   АДРЕСА_6 ; будівлю літ. Б-1, загальною площею 104,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_6 .
Встановлено факт володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності будівлею літ. А-3, загальною площею 567,2 кв. м, яка знаходиться на     АДРЕСА_7 .
Зобов?язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 та ОСОБА_2 на будівлю літ. А-3, загальною площею 567,2 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_7 .
Встановлено факт володінняОСОБА_3 на праві приватної власності житловим будинком площею 49,4 кв. м з приналежними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_8 .
Зобов?язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право приватної власностіОСОБА_3 на житловий будинок площею 49,4 кв. м з приналежними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_8 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки заявниці затратили значні кошти на придбання, приведення у відповідний стан нежитлових та житлових приміщень, використовували їх більше дев`яти років, а з інших осіб ніхто не претендував за зазначені приміщення тривалий час, то необхідно встановити факт володіння заявницями на праві приватної власності цими нежитловими та житловими приміщеннями. 
При ухваленні рішення суд першої інстанції застосував положення статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням, Львівська міська рада, яка не брала участі у розгляді справи, 22 грудня 2025 року звернулася до Львівського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2026 року апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року залишено без руху.
Заявнику надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для подання заяви про поновлення строку із зазначенням інших причин для його поновлення та подання уточненої апеляційної скарги, в якій необхідно зазначити відомості про всіх учасників справи, а також додати копії уточненої скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Ухвала суду мотивована тим, що самостійною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження не може бути лише те, що власник спірного майна - Львівська міська рада не брала участі у справі та не була повідомлена про розгляд питання щодо її майна. В ухвалі суд також звернув увагу заявника на те, що в разі наведення ним інших причин пропуску такого строку з доданням відповідних доказів в оригіналах чи належним чином завірених копіях, йому необхідно вказати дату отримання оскаржуваного судового рішення та навести обґрунтування неможливості дізнатися про нього під час розгляду справи № 2-139/11, враховуючи, що участь у цій справі як позивач брав один із виконавчих органів Львівської міської ради - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (щодо об`єкта за адресою: м. Львів, вул. Марка Вовчка, 24). Окрім цього, заявнику необхідно навести підстави звернення з апеляційною скаргою в інтересах інших фізичних осіб, які були та є власниками об`єкта за адресою: м. Львів, вул. Старознесенська, 30 і, на думку заявника, мали бути залучені до участі у справі як заінтересовані особи, із зазначенням мотивів щодо того, які саме права та обов`язки Львівської міської ради стосовно цього об`єкта вирішені оскаржуваним судовим рішенням.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 рокувідмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року. 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що наведення Львівською міською радою тих самих причин пропуску строку (необізнаність про розгляд справи через незалучення до участі в ній) у заяві про усунення недоліків (на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 02 березня 2026 року) не є іншими поважними причинами пропуску такого строку.
Посилання на те, що позивачем у справі № 2-139/11 була Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (як окрема юридична особа), суд визнав безпідставними, оскільки за статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється як безпосередньо, так і через виконавчі органи. З огляду на предмет позову у 2011 році (демонтаж самочинної прибудови, право власності на яку встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року), Львівська міська рада повинна була знати про оскаржуване рішення щонайменше з 2011 року, а бездіяльність її виконавчого органу не свідчить про поважність причин пропуску строку. 
Апеляційний суд відхилив довід про неможливість постійного моніторингу державних реєстрів через велику кількість майна. З посиланням на статті 13 та 14 Конституції України суд зазначив, що недотримання обов`язків власника майна не може порушувати принцип правової визначеності.
Заявник не вказав точну дату отримання копії рішення суду та не надав доказів звернення до суду першої інстанції з вимогою про її видачу. Матеріалами справи підтверджено, що представник ради звернувся із заявою про ознайомлення 02 грудня 2025 року та ознайомився з ними 11 грудня 2025 року, тому твердження про початок перебігу строку з 12 грудня 2025 року є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції наголосив, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 рокувирішено питання щодо майна, власником якого Львівська міська рада не є, а дійсні власники не уповноважували її на представництво. Факт розташування майна на землях територіальної громади не є самостійною чи поважною підставою для поновлення процесуального строку через 17 років після ухвалення рішення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27 травня 2026 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали Верховного Суду від 29 травня 2026 рокувиконано.
Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року поновлено Львівській міській раді строк на касаційне оскарження судового рішення та відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзіЛьвівська міська рада просить ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року Львівська міська радазазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, підійшов до вирішення процесуального питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення формально. Суд фактично звів оцінку доводів заявника до констатування пропуску строку, проявивши надмірний формалізм без всебічного аналізу причин такого пропуску та без з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи.
Львівська міська рада просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року у справі № 2-о-135 2008.
Клопотання було обґрунтовано тим, що Львівська міська рада не була учасником справи та не отримувала судових повісток чи копії рішення. Матеріали справи не містять жодних доказів її належного повідомлення: відсутні супровідні листи, відмітки про відправлення чи поштові повідомлення про вручення. У процесуальних документах і протоколах судових засідань немає згадок про Львівську міську раду, що підтверджує розгляд справи без її відома.
Це є суттєвим порушенням, оскільки спір стосувався об`єктів нерухомості та земельних ділянок комунальної власності територіальної громади м. Львова. Вирішення судом питання про правовий режим цього майна без участі повноважного власника є неприпустимим та порушує принципи змагальності й рівності сторін.
Наведене стосується і обставин 2011 року, пов`язаних із позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, який апеляційний суд безпідставно тлумачить як доказ обізнаності Львівської міської ради про рішення у цій справі.
У тій справі йшлося про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати самочинну прибудову розміром 8,00 м х 18,00 м на три поверхи до квартир № 2 , № 9 , АДРЕСА_10 .
Львівська міська рада (код за ЄДРПОУ 04055896) та Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (код за ЄДРПОУ 04056084) є окремими юридичними особами публічного права із самостійною правосуб`єктністю. Отримання документів одним органом не означає автоматичної обізнаності іншого. Ототожнення їхньої поінформованості є юридично необґрунтованим, суперечить принципу самостійності суб`єктів права та підміняє обов`язок суду щодо належного повідомлення учасника справи припущеннями. Львівська міська рада об`єктивно не може контролювати всі судові процеси своїх виконавчих органів.
Посилання суду на принцип «власність зобов`язує» є неправильним його тлумаченням, оскільки цей принцип стосується меж здійснення права власності, а не процесуальних строків чи належного повідомлення. Факт управління майном громади не означає автоматичної обізнаності міської ради про всі судові процеси щодо окремих об`єктів. Це посилання не може підміняти обов`язок суду встановити момент, коли заявник фактично дізнався про рішення.
Крім того, у судовому процесі в 2011 році Львівська міська рада не була залучена до участі, не набувала статусу учасника справи та не отримувала копії судового рішення. Відсутність процесуального статусу виключала можливість отримання інформації у передбачений законом спосіб.
Отже, обставини 2011 року не свідчать про початок перебігу строку на апеляційне оскарження, оскільки Львівська міська рада не була належним чином повідомлена про справу, не отримувала копії рішення та об`єктивно ніяк не могла реалізувати своє право на оскарження.
В ухвалі про залишення без розгляду позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради 2011 року відсутні відомості про рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року. Документальні підтвердження взаємозв`язку між цими рішеннями у матеріалах справи відсутні. Крім того, наразі матеріали справ 2011 року частково знищені через закінчення строків зберігання, що унеможливлює перевірку їхнього змісту чи предмета спору.
Львівська міська рада також вжила заходів для встановлення факту повідомлення про розгляд справи: до Залізничного районного суду м. Львова неодноразово скеровувалися запити щодо обліку вихідної кореспонденції, журналів реєстрації повісток та відправлення копій рішень раді чи її виконавчим органам за 2008-2011 роки.
Листом від 01 квітня 2026 року № 1.7-8778-29 районний суд повідомив, що облік поштової кореспонденції за 2008 рік здійснювався у паперових журналах, а листом від 21 квітня 2026 року № 1.7-10721-29 зазначив про запровадження з 2011 року часткового електронного обліку. На повторне звернення представника Львівської міської ради про надання витягів із цих систем для перевірки факту надсилання пошти суд листом від 14 травня 2026 року № 1.7-13348-29 відмовив, вказавши на можливість надання документів лише за ухвалою про доступ до речей і документів. Львівська міська рада була позбавлена можливості самостійно перевірити наявність доказів її повідомлення, що свідчить про вжиття нею всіх залежних заходів для з`ясування обставин. 
Суд апеляційної інстанції безпідставно врахував доводи заяви ОСОБА_8 - спадкоємиці ОСОБА_2 , оскільки в апеляційній скарзі Львівська міська рада не оскаржує судове рішення в частині, що зачіпає права чи інтереси ОСОБА_8 . 
Таким чином, в апеляційного суду не було правових підстав покласти в основу висновків суду аргументи ОСОБА_8 , які не стосуються предмета відкриття провадження й ґрунтуються на припущеннях. Врахування цих доводів свідчить про вихід суду за межі предмета розгляду поважності причин пропуску строку та про порушення принципу об`єктивності й неупередженості.
За таких обставин висновок апеляційного суду про обізнаність Львівської міської ради з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року через позов 2011 року є передчасним, необґрунтованим та бездоказовим.
З урахуванням викладеного, Львівська міська рада пропустила строк на оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року у справі № 2-о-135 2008 з поважних причин і відповідно до норм ЦПК України обґрунтовано просила про його поновлення.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд застосував надмірний процесуальний формалізм, що призвело до непропорційного обмеження права Львівської міської ради на доступ до суду. Вимога суду щодо обов`язкового отримання радою копії судового рішення (або відмови у його видачі) є безпідставною, оскільки міська рада не була учасником справи та об`єктивно не знала про існування цього рішення.
02 грудня 2025 року представник Львівської міської ради подав паперове клопотання до Залізничного районного суду м. Львова про ознайомлення з матеріалами справи № 2-о-135 2008. Оскільки міська рада не була учасником справи і не володіла інформацією про спір, безпосереднє ознайомлення з паперовими матеріалами було єдиним способом дізнатися про зміст рішення.
08 грудня 2025 року працівник суду в телефонному режимі повідомив представника, що оригінал справи витребувано Державним бюро розслідувань, а ксерокопію надіслано до апеляційного суду у зв`язку з оскарженням рішення іншим суб`єктом, що підтверджується листом від 12 грудня 2025 року № 1.7-36094-29. Через це 09 грудня 2025 року представник ради через систему ЄСІТС подав клопотання про ознайомлення вже до Львівського апеляційного суду. Дистанційне ознайомлення через ЄСІТС було неможливим, оскільки через значну давність матеріали справи не переводилися в електронну форму.
11 грудня 2025 року представник Львівської міської ради у приміщенні апеляційного суду ознайомився з паперовою ксерокопією справи та безпосередньо з копією судового рішення, про що зробив підпис на заяві, поданій через систему ЄСІТС 09 грудня 2025 року. На вимогу працівника суду підпис було проставлено на ще непідшитому до справи бланку заяви.
Отже, Львівська міська рада дізналася про рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року лише 11 грудня 2025 року. Висновок апеляційного суду про відсутність доказів дати ознайомлення є безпідставним, оскільки наявна у справі заява від 09 грудня 2025 року містить чітку відмітку та підпис представника про ознайомлення 11 грудня 2025 року.
При цьому суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином наявність та зміст зазначених матеріалів у справі та фактично поклав відповідальність за негативні наслідки можливих недоліків діловодства чи формування матеріалів справи на заявника. Наявність або відсутність технічного підшиття відповідної заяви до матеріалів справи не може ставитися у вину Львівській міській раді, оскільки вона не несе відповідальності за порядок формування, зберігання та передачі судової справи між інстанціями.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 23 червня 2026 року,  ОСОБА_8 - спадкоємець ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Примак Х. Б., заперечує проти доводів Львівської міської ради, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку всім обставинам справи в їх сукупності та дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження. Вказаний висновок в повній мірі ґрунтується на нормах процесуального права.
У відповіді на відзив Львівська міська рада заперечує повністю обставини та припущення, викладені у відзиві ОСОБА_8 - спадкоємець ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Примак Х. Б.
Зазначає, що відзив не містить жодного доказу або правового аргументу, який би спростовував доводи касаційної скарги.
Саме по собі наведення значної кількості судових рішень Верховного Суду без аналізу їх фактичних обставин та без обґрунтування їх застосовності до цієї справи не спростовує доводів касаційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Львівська обласна рада, ОСОБА_4 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  задоволено.
Не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням, Львівська міська рада, яка не брала участі у розгляді справи, 22 грудня 2025 року звернулася до Львівського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2026 року апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року залишено без руху.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від13 квітня 2026 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року. 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга Львівської міської ради не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується тим, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).
Крім того, у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» ЄСПЛ встановив, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.
При цьому, слід зазначити, що норми ГПК України у цій частині повністю уніфіковані з нормами ЦПК України.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала, зокрема у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), застосування правил, передбачених пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, щодо строків оскарження судових рішень, ухвалених судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до 15 грудня 2017 року.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2 3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.
Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.
Частини перша та третя статті 294 ЦПК України у редакції, чинній з 01 вересня 2005 року до 02 серпня 2010 року включно, передбачали такі правила: заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення; апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження; заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.
3 серпня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI. Згідно з цим Законом статтю 294 ЦПК України викладено у новій редакції. Зокрема, у частинах першій і третій статті 294 ЦПК України були передбачені такі правила: апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення; особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша; була чинною до 14 грудня 2017 року включно); апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала (частина третя; була чинною до 14 січня 2012 року включно).
15 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176-VI). Згідно з цим Законом частину третю статті 294 ЦПК України було виключено, а частину третю статті 297 ЦПК України - викладено у новій редакції, яка діяла до 14 грудня 2017 року включно. Зокрема, в абзаці третьому частини третьої цієї статті у редакції Закону № 4176-VI було передбачено, що незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
За правилами частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Заява про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження (частина перша статті 294 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції).
Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала (частина третя статті 294 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) зроблено висновок про те, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент вчинення таких дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.
У статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною третьою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
У пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.
При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги.
Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.
Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18) та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).
Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2008 року, Львівська міська рада зазначала, що вона не була залучена до участі у розгляді цієї справи, проте вказаним рішенням суду порушуються її права. Про існування справи № 2-о-135 2008 міській раді стало відомо у грудні 2025 року.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд врахував те, що оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2026 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме те, що Львівська міська рада не брала участі у справі та не була повідомлена про розгляд питання щодо її майна, визнані неповажними, наведення тих самих причин у заяві про усунення недоліків апеляційної скарги не свідчить про те, що такі є іншими причинами,
які було запропоновано навести заявнику у згаданій ухвалі суду від 02 березня 2026 року.
Також у поданій Львівською міською радою заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 02 березня 2026 року не зазначено дати отримання оскаржуваного рішення суду ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської обласної ради у цій справі. Зокрема, з апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою неможливо з`ясувати точну дату ознайомлення Львівської міської ради з матеріалами справи, оскільки у них відсутня заява про отримання копії оскаржуваного рішення з відміткою про дату його отримання.
Поряд із цим Львівська міська рада не надала апеляційному суду доказів звернення до місцевого суду з вимогою видати копію оскаржуваного судового рішення з відповідним обґрунтуванням такої необхідності. 
Апеляційний суд надав оцінку доводам заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження в частині того, що Львівська міська рада не могла дізнатися про оскаржуване нею рішення від 05 вересня 2008 року під час розгляду справи № 2-139/11.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання щодо майна, власником якого не є Львівська міська рада, а дійсні власники такого майна не уповноважували її на представництво своїх інтересів, зокрема у спосіб оскарження судового рішення. Саме по собі твердження заявника про те, що об`єкти нерухомого майна розташовані на земельних ділянках, власником яких є територіальна громада, інтереси якої представляє Львівська міська рада, наведеного не спростовує та не може бути окремою, самостійною, а отже, і поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції після залишення апеляційної скарги без руху відповідно до ухвали суду від 02 березня 2026 року Львівська міська рада у заяві про поновлення цього строку не вказала.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сам лише факт подання особою, не залученою до участі у справі, апеляційної скарги після спливу значного періоду часу (більше сімнадцяти років з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення) за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження не може вважатися беззаперечною підставою для відкриття апеляційного провадження.
Доводи касаційної скарги Львівської міської ради є безпідставними, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність ухваленого судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк