Справа №522/13996/26-Е
Провадження №2-о/522/495/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2026 року
Приморський районний суд м. Одеси 
в складі: головуючого судді Науменка А.В.,
за участі секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території

ВСТАНОВИВ:
Заявник звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території.
Заявник обґрунтовує заяву тим, що його дружина, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополі, який на момент її смерті був тимчасово окупованою територією України. Факт смерті та поховання особи підтверджується сукупністю зібраних письмових доказів, зокрема медичними документами, свідоцтвом про смерть, договорами про надання ритуальних послуг та довідками. У зв`язку з тим, що документи були видані установами на тимчасово окупованій території, заявник позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію смерті та отримати свідоцтво державного зразка в органах ДРАЦС України в позасудовому порядку. З огляду на положення статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статей 315, 317 Цивільного процесуального кодексу України, встановлення цього юридичного факту в судовому порядку є єдиним способом реалізувати право на державну реєстрацію смерті, оформити спадкові права та вчинити інші юридично значущі дії.
Ухвалою суду від 21.07.2026 року відкрито провадження у справі, судове засідання призначено до розгляду. 
Заявник в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлені належним чином. 
Фіксування судового процесу не здійснювалось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом ЗАГС Ленінського райвиконкому м. Севастополя (актовий запис № 1269). ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується її паспортом та реєстраційним номером облікової картки платника податків.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла у місті Севастополі, який на момент її смерті був тимчасово окупованою територією України. Факт її смерті та подальшого поховання 23 червня 2025 року підтверджується сукупністю зібраних у справі письмових доказів, а саме: свідоцтвом про смерть, довідкою про смерть, довідкою судово-медичної експертизи, договором про надання платних немедичних послуг установою судово-медичної експертизи, договорами про надання похоронних та ритуальних послуг, посвідченням про поховання, довідкою про реєстрацію місця проживання, довідкою про зняття з реєстрації, документами про відкриття спадкової справи та оплату робіт на місці поховання, а також іншими супутніми документами.
Оскільки смерть особи настала на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, заявник позбавлений можливості звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану для отримання свідоцтва про смерть українського зразка в позасудовому порядку, що зумовлює необхідність встановлення цього юридичного факту судом.
Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку зумовлена неможливістю здійснення державної реєстрації смерті в органах ДРАЦС України.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність встановлення факту смерті в судовому порядку, оскільки реєстрація цього факту органами державної реєстрації актів цивільного стану України на тимчасово окупованих територіях неможлива... 
Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо вони створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами, є недійсним та не створює жодних правових наслідків.
У зв`язку з цим, отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, де неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
Встановлення факту смерті необхідне для державної реєстрації смерті на території України та одержання свідоцтва про смерть державного зразка.
Заявник змушений звертатися до суду з цими вимогами, оскільки іншим чином довести факт смерті неможливо. 
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Відповідно до положень ч.2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до роз`яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.
У абзаці першому п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.
Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. theRepublic o f MoldovaandRussia», «Ila§cuandOthers v. MoldovaandRussia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.
Згідно пункту 8 частини першої статті 430 та ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню..
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Заяву  ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території – задоволено.
Встановити факт смерті громадянки України –  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополі, Україна.
Допустити негайне виконання рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя          А.В. Науменко

21.07.26