П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/639/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос Оксана Валентинівна 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
14 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 липня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період з 01.07.2005 по 01.09.2025 проходив службу в установах Державній кримінально-виконавчій службі України.
Позивач був звільнений зі служби на підставі наказу Міністерства юстиції України №1896-к від 21.08.2025 року "Про виконання дисциплінарного стягнення" (з посади начальника Державної установи "Бердичівський виправний центр (№108)") з 22.08.2025 та виключений зі списків установи з 01.09.2025, що підтверджується копією вказаного наказу та відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Відповідно наявного в матеріалах справи розрахунку, який здійснений Державною установою "Бердичівський виправний центр (№108)", вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 22 років 06 місяці 29 днів, у пільговому обчисленні - 29 років 03 місяців 19 днів.
Державною установою "Бердичівський виправний центр (№108)" направлено подання № 8-ПЦМР9 від 27.10.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Крім того, 03.11.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Рішенням Головного управління пенсійного фонду України в Житомирській області від 12.11.2025 №43305/03-16 позивачу відмовлено у призначені пенсії.
В рішенні зазначено, що відповідно до пункту "а" статті 12 Закону, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам i мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних роки і більше Відповідно до подання про призначення пенсії ОСОБА_1 був звільнений у запас 01.09.2025. Станом на день звільнення з військової служби вислуга років становила 22 календарних роки 06 місяців 29 днів та в пільговому обчисленні 29 років 03 місяці 19 днів. Оскільки, у ОСОБА_1 на дату звільнення відсутня необхідна кількість календарної вислуги років, а пунктом "а" статті 12 Закону не передбачено для визначення права на пенсію врахування пільгової вислуги років, тому підстав для перерахунку пенсії з урахуванням вимог п.3 ст.2 Закону з урахуванням додаткової вислуги по грошовому забезпеченню за посадою на останній день звільнення не має.
Позивач вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує його право на пенсійне забезпечення, звернувся до суду з даним позовом для захисту порушеного права.
Зокрема, зазначає, що його вислуга років, з врахуванням часу служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка підлягає зарахуванню на пільгових умовах, та зарахування часу навчання становить 28 років 11 місяців 10 днів, а отже він набув право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "а" статті 12 Закону №2262-ХІІ.
Натомість відповідач заперечуючи проти позовних вимог вказує, що для призначення пенсії за вислугу років відповідно пункту "а" статті 12 Закону №2262 враховується кількість вислуги, яка визначена в календарному обчисленні, а не у пільговому. Враховуючи, що у позивача відсутня необхідна календарна вислуга років, тому у нього відсутнє право на призначення пенсії.
Таким чином, суть спору полягає у тому чи зараховується пільгова вислуга років до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії позивачу відповідно п."а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Статтею 1 Закону № 2262-XII встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Стаття 2 Закону № 2262-XII визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Відповідно пункту "а" статті 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.
До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.
Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-XII при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
Статтею 17-1 Закону № 2262-XII визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог Закону № 2262-XII Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 1992 року № 393 затвердив Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі - Порядок №393).
До внесення змін Постановою КМУ від 16.02.2022 № 119 діяла редакція пункту 3 Порядку №393, яка визначала види служби, які зараховуються на пільгових умовах для призначення пенсії за вислугу років.
Разом з цим, Постановою № 119, яка набрала чинності 19 лютого 2022 року, до Порядку № 393 внесено зміни, відповідно пункту 4 яких Порядок № 393 доповнено пунктом 2-1 такого змісту: "Для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови".
Пункт 3 Порядку № 393 (у редакції Постанови № 119) визначав види служби, які зараховуються на пільгових умовах лише для визначення розміру пенсії за вислугу років, а не для призначення такої пенсії.
Отже, правове регулювання щодо права на призначення пенсії за вислугу років зазнало змін і, у зв`язку з такими змінами, як Закон № 2262-XII, так і Порядок № 393 (у редакції постанови № 119) виникнення права на таку пенсію пов`язують з наявністю певної вислуги років в календарному обчисленні, а не пільговому.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі №640/13694/22 визнано протиправним та нечинним пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393".
Розглядаючи питання розбіжностей у застосуванні норм матеріального права, суд бере до уваги, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.
Зокрема, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Якщо під час вирішення суб`єктом владних повноважень певного питання до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Такого ж висновку, вирішуючи можливість застосування до спірних правовідносин нормативно-правового акта, який зазнав змін з моменту звернення позивача до суб`єкта владних повноважень, до моменту прийняття останнім рішення за результатами розгляду такого звернення, дійшов Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16.
У зазначеній постанові Суд звернув увагу на те, що у теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункт 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).
Постанову № 119 прийнято Кабінетом Міністрів України на реалізацію своїх повноважень та після прийняття такої постанови і стаття 12 Закону № 2262-XII, і Постанова № 393 встановлювали правове регулювання правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.
Так, виходячи з положень статті 12 Закону № 2262-XII та пунктів 1 та 2-1 Постанови № 393 (в редакції Постанови №119) календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Постанови № 393 визначає, що певні періоди підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.
Разом з тим, як вже зазначалося судом, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі №640/13694/22 визнано протиправним та нечинним пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119.
При цьому, ухвалою Верховного Суду від 03.11.2025 у цій справі відмовлено у задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про зупинення дії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі №640/13694/22.
Відповідно до ч.2 ст.265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, в силу положень статей 255,265 КАС України пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 втратив чинність 28.08.2025.
Таким чином, враховуючи, що позивач був звільнений зі служби та звернувся за призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII після втрати чинності Постановою № 119, то умовою для її призначення та для обрахунку такої вислуги застосуванню підлягають положення Постанови №393 в попередній редакції.
Тобто, визначальним у спірних правовідносинах є момент, коли позивач реалізовував своє право на призначення пенсії. Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262-XII у жовтні-листопаді 2025 року, тобто після втрати чинності Постановою № 119, то суб`єкт владних повноважень не мав законних підстав для прийняття рішення про відмову призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "а" статті 12 Закону № 2262-XII.
Крім того, суд відмічає, що право на пільгове обчислення вислуги років регулювалось не лише Порядком №393 і не лише для цілей Закону №2262-ХІІ.
Так, відповідно положень Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", яким передбачено пільгове обчислення вислуги років для призначення пенсій осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби (далі - Закон №2713-IV).
Зокрема, частиною четвертою статті 23 Закону №2713-IV визначено, що особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.
За змістом наведеної норми пільговий залік вислуги років передбачено саме для призначення пенсії, а не для визначення її розміру.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся за призначенням за пунктом "а" частини 1 статті 12 Закону №2262-ХІІ під час дії попередньої редакції Порядку №393, передбачене цим Порядком право на пільгове зарахування вислуги років враховується для призначення пенсії. При цьому, право позивача на пільгове зарахування вислуги років саме для призначення пенсії передбачене частиною 4 статті 23 Закону № 2713-IV, яка підлягає застосуванню під час вирішення цієї справи.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №520/14878/23 та від 26.02.2025 у справі №560/14729/23 за подібних обставин справи.
З урахуванням вставлених судом обставин та їх правового регулювання, суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області діяло не на підставі Закону №2262.
При цьому, беручи до уваги, що відмова у призначенні пенсії позивачу оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12.11.2025 №43305/03-16, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне у відповідності до приписів ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати вказане рішення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області перевести позивача на пенсію за вислугу років згідно пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в розмірі, передбаченому пункту "а" статті 13 цього Закону з часу настання права на таку пенсію, а саме - з 02.09.2025 р., виходячи з вислуги років у пільговому обчисленні 28 років 11 місяців 10 днів, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, Державною установою "Бердичівський виправний центр (№108)" направлено подання № 8-ПЦМР9 від 27.10.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Згідно розрахунку, який здійснений Державною установою "Бердичівський виправний центр (№108)", вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні становить 22 років 06 місяці 29 днів, у пільговому обчисленні - 29 років 03 місяців 19 днів.
При цьому, як вбачається з даного розрахунку позивачу до вислуги років зараховане навчання в Харківській юридичні академії ім. Ярослава Мудрого за період з 01.09.2000 по 30.06.2005 згідно диплому НОМЕР_2 від 30.06.2005 з розрахунку 02 роки 04 місяці 29 днів в календарному обчисленні. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо не зарахування цього періоду до вислуги років, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію.
Відповідно до п."б" ч.1 ст.50 Закону №2262 пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів "а", "в" статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення
Таким чином, враховуючи, що у позивача наявна вислуга років, яка є необхідною для призначення пенсії, суд дійшов висновку, що з урахуванням наведених норм чинного законодавства України і встановлених обставин справи та для ефективного захисту порушених прав належить зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб", починаючи з дня наступного за днем звільнення зі служби, тобто з 02.09.2025.
При цьому, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, є вимога про перерахунок та переведення позивача на пенсію за вислугу років, оскільки судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що позивач на момент виникнення спірних правовідносин отримував будь який вид пенсії на підставі Закону №2262.
Щодо вимоги про призначення пенсії в розмірі, передбаченому пункту "а" статті 13 цього Закону №2262, то ця вимога заявлена передчасно, оскільки в даному випадку призначення пенсії, а відтак визначення її розміру, має бути з 02.09.2025, відсутні об`єктивні підстави вважати, що після призначення будуть порушені права позивача та враховуючи, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, ця вимога не підлягає задоволенню.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводі, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 липня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий | | | Боровицький О. А.
Судді | | | Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.