ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2889/26 Справа № 204/10179/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 27 листопада 2025 року по справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання подружжя.
Заява мотивована тим, що по причині несумісності характерів сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час вони прийшли до взаємної згоди, що фактично припинили подружні стосунки, проживають окремо, відсутнє бажання проживати спільно та поновити спільне проживання, тому вимушені звернутись зі спільною заявою про встановлення режиму окремого проживання подружжя. 
Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 27 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 — ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 07 червня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №200 Красногвардійським відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська (а.с.12). 
Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13,14). 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи на підтвердження своїх позовних вимог заявниками надано їх копії паспортів, копії РНОКПП, копію свідоцтва про укладення шлюбу, копії свідоцтва про народження дітей та копії витягів з реєстру територіальної громади щодо реєстрації заявників. 
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеністю заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає повністю, оскільки ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими у судовому засіданні доказами. 
Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, при чому подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з поважними причинами не проживають спільно. 
Відповідно до частини першої статті 119 Сімейного кодексу України режим окремого проживання може бути встановлений за заявою подружжя або за позовом одного з них у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. 
Положення ст. 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. 
У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. 
Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. 
Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. 
При вирішення такого спору, на суд покладається обов`язок ретельно дослідити та встановити фактичні взаємини сторін, переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не використовувався як формальний інструмент для вирішення спірних майнових питань. Використання інституту сепарації всупереч його справжньому законодавчому призначенню, зокрема як штучного засобу для створення негативних майнових наслідків для іншого з подружжя чи штучного припинення дії презумпції спільної сумісної власності, може бути визнана формою зловживання правом, що відповідно до положень статей 13, 16 ЦК України є самостійною підставою для відмови у судовому захисті. 
Основними об`єктивними підставами для встановлення такого режиму є повна відсутність спільних життєвих цілей, тривале окреме проживання, тривале неведення спільного господарства, наявність глибоких тривалих конфліктів чи розбіжностей у поглядах на життя, які унеможливлюють подальше збереження шлюбного укладу. 
Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що жодних належних, допустимими та достатніх доказів на підтвердження обставин фактичного розладу подружнього життя чи роздільного проживання суду не надано.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 — ОСОБА_2  — залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 27 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 04 серпня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 06 серпня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

В.С. Городнича