ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/1298/24	Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В. В. 	
Провадження № 22-ц/817/95/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
за участю секретаря — Гичко К.С.,
прокурора — Куліковської Л.Б.,
представника відповідача ОСОБА_1 — Моленя Р.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1298/24 за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2025 року (ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст якого складено 17 жовтня 2025 року) у справі за позовом керівника Тернопільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації, яка набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, Фермерського господарства «Софія-А» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року керівник Тернопільської окружної прокуратури (далі — позивач, апелянт) в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації, яка набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі — відповідач 1), Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі — ГУ, Держгеокадастру у Тернопільській області, відповідач 2), Фермерського господарства «Софія-А» (далі - ФГ «Софія-А», відповідач 3), про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду.
Позов обґрунтовано тим, що ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області видано наказ № 19-6109/14-17-СГ від 09 жовтня 2017 року про затвердження документації із землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2.0000 га (кадастровий номер 6122689500:01:001:1881) із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу – сіножаті) без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області. В подальшому, 04 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ФГ «Софія-А» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.
Натомість, моніторингом відкритих даних, що містяться в електронній системі «Kadastr.live» встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га знаходиться в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», який розташований на території Смарагдової мережі UA0000189 «Seretskуі».
Таким чином, ОСОБА_1 незаконно передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 6122689500:01:001:1881, площею 2.00 га, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду, та незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки на землі сільськогосподарського призначення.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд:
- усунути перешкоди Тернопільській обласній державній адміністрації, що набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду, шляхом повернення земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га від ОСОБА_1 на користь держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації, що набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації;
- усунути перешкоди Тернопільській обласній державній адміністрації, що набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації, у користуванні і розпорядженні землями природно-заповідного фонду, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень;
- усунути перешкоди Тернопільській обласній державній адміністрації, що набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації, у користуванні і розпорядженні землями природно-заповідного фонду, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га;
- усунути перешкоди Тернопільській обласній державній адміністрації, що набула статусу Тернопільської обласної військової адміністрації у користуванні і розпорядженні землями природно-заповідного фонду, шляхом визнання договору оренди від 04 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Софія-А» недійсним.
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, перший заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом доказування у межах цієї справи є обставини щодо встановлення дійсного цільового призначення земельної ділянки, що залежить від встановлення факту перебування такої в межах чи поза межами території природно-заповідного фонду, правомірності її формування, правомірності надання безоплатно у приватну власність фізичної особи частини спірної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду.
Зазначає, що матеріалами справи, в тому числі судовими земельно-технічними експертизами, підтверджено, що земельна ділянка із кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га відповідно до фактичного місця розташування згідно з картосхемами гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» знаходиться частково (орієнтовно 0.58 га) в межах цієї території природно-заповідного фонду. Отже, спірна земельна ділянка була частково сформована без врахування меж природно-заповідного фонду, а також ця ділянка частково знаходиться в межах об`єкта Смарагдової мережі Європи.
Звертає увагу на те, що згідно з нормами п.3 ч.3 ст.186 ЗК України, ст.47 Закону України «Про землеустрій» виключно рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Відтак, у разі відсутності цього рішення застосуванню підлягають норми ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», яка вказує, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Наведене свідчить, що у відповідності до імперативних вимог ст.ст.43-44 ЗК України, ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» частина спірної земельної ділянки відноситься до категорії земель природно-заповідного фонду, а відтак і до особливо цінних земель (ч.1 ст.150 ЗК України) та відноситься до об`єктів цивільних прав, обмежених в обороті.
Враховуючи, що набуття права приватної власності відбулось після прийняття
уповноваженим органом рішення про оголошення/створення території та об`єкта природно-заповідного фонду, таке набуття частини земельної ділянки в межах території природно-заповідного фонду здійснено з порушеннями норм ст.ст.20, 44, 43, 83 (ч.4) ЗК України, ст.5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст.ст.7, 9, 51-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Отже, частина спірної земельної ділянки в межах накладення на землі природно-заповідного фонду не може використовуватись для сільськогосподарських потреб, у тому числі з метою ведення особистого селянського господарства, адже це порушує режим охорони гідрологічного заказника та не відповідає дійсному цільовому призначенню частини цієї ділянки, як земель природно-заповідного фонду та особливо цінних земель.
Апелянт наголошує, що всіма учасниками справи визнавалось, що земельна ділянка із кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 не перетинається із земельною ділянкою із кадастровим номером 6122689500:01:001:2145. Єдиним спірним питанням було та є те, чи встановлені межі гідрологічного заказника «Серетський» в натурі відповідно до вимог законодавства на час подання позову та призначення експертизи, що має суттєве та визначальне значення для вирішення спору у цій справі.
У зв`язку з наведеним просить рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву.
09 грудня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивовано тим, що на виконання наказу Головного управління Держземагентства у Тернопільській області від 12 серпня 2013 року №12-од «Про проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності» та розпорядження Зборівської районної державної адміністрації від 30 серпня 2013 року №493-од «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Зборівського району» державним підприємством «Тернопільський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.
На підставі вказаної документації із землеустрою та у зв`язку із відсутністю підстав щодо відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, визначених статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», до Державного земельного кадастру 23 жовтня 2013 року внесено відомості про земельну ділянку за кадастровим номером 6122689500:01:001:1806 площею 36.6938 га, цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення (землі запасу).
Згідно наказу Головного управління від 12 січня 2017 року №19-246/14-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» гр. ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2.00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу - сіножаті), розташованої за межами населеного пункту на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.
Відповідно до згаданого наказу Головного управління ДП «Тернопільський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 площею 2.000 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, на підставі якого внесено до Державного земельного кадастру відомості про земельні ділянку та присвоєно кадастровий номер 6122689500:01:001:1881.
Отже, як підтверджується наявними у справі картографічними матеріалами, земельна ділянка за кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га сформована у результаті поділу проінвентаризованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення за кадастровим номером 6122689500:01:001:1806 площею 36.6938 га.
Природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду. Наведене убезпечує від використання землі на території природно-заповідного фонду (в тому числі заказника) не за цільовим призначенням та запобігає її протиправному привласненню.
Для внесення відомостей до Державного земельного кадастру про землі гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» та обмеження у використанні таких земель необхідною умовою є наявність відповідної документації із землеустрою. Однак, земельні ділянки гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» (створений у 1980 році) не були сформовані, межі не визначені, інформація про них не внесена до Державного земельного кадастру.
У доданому до позовної заяви висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 29 березня 2024 року №976/23-22 вказано, що для визначення точної межі гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» потрібно розробити документацію із землеустрою, а саме проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, оскільки межі останнього не винесені в натурі.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
15 грудня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Моленя Р.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивовано тим, що на підтвердження факту розташування спірної земельної ділянки на території гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», що визначено позивачем як порушення його прав та підстава звернення до суду із даним позовом, суду надано висновок експерта №976/23-22 від 29 березня 2024 року. У позовній заяві позивач акцентує увагу суду на те, що земельна ділянка кадастровий номер 6122689500:01:001:1881 згідно з відкритими даними Державного земельного кадастру частково знаходиться в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». Водночас, у висновку експерта №976/23-22 від 29 березня 2024 року вказано, що для визначення точної межі гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» потрібно розробити документацію із землеустрою, а саме проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, оскільки межі останнього не винесені в натуру. Отже, з висновку експерта №976/23-22 від 29 березня 2024 року слідує, що документація із землеустрою гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» відсутня, а його межі не визначені. Оскільки документація із землеустрою гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» станом на час звернення до суду із цим позовом відсутня, то його межі не встановлено у передбаченому законом порядку. Враховуючи зазначене, встановити на підставі наданих позивачем доказів факт розташування спірної земельної ділянки на території гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» неможливо.
Також у зв`язку із вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про те, що судом порушено вимоги ЦПК України під час призначення судової експертизи в межах даної справи, згідно якої (висновок експерта № СЕ-19/120-25/4215-ЗТ від 17 липня 2025 року) встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га не знаходиться (не перетинається) в межах земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:2145 площею 64.5979 га, яка входить до складу гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». Звертає увагу на те, що за результатами проведеної на виконання розпоряджень Тернопільської ОВА інвентаризації,не встановлено факт вилучення та зменшення площі земель, які входять до території гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський».
Крім того, прокурором надано висновок додаткової судової земельно-технічної експертизи №325/25-22 від 25 вересня 2025 року, який зроблений на підставі матеріалів кримінального провадження №42023212050000072 без врахування технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення державної власності, затверджених розпорядженням голови Тернопільської обласної військової адміністрації, тобто висновок є неповним, не об`єктивним та не може вважатися належним доказом.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні прокурор Куліковська Л.Б. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Представники відповідача ОСОБА_1 — адвокат Молень Р.Б. проти апеляційної скарги заперечили та просив рішення суду залишити без змін.
Представник відповідача – ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області Шмігельська М.Я. в судовому засіданні 19 лютого 2026 року проти апеляційної скарги заперечила, зіславшись на мотиви, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». При цьому, місцевий суд не прийняв до уваги висновки експертів Тернопільського відділення КНІДСЕ №976/23-22 від 29 березня 2024 року, №327/25-22 від 25 вересня 2025 року та визнав їх неналежними доказами.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак мотиви прийнятого рішення є помилковими та не відповідають обставинам справи, що відповідно до пунктом 3 частини першої, частини четвертої статті 367 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення, що полягає у зміні мотивувальної частини рішення.
Судом встановлено наступні обставини.
Відповідно до постанови Ради Міністрів Української PCP від 25 лютого 1980 року №132 «Про доповнення переліку державних заказників Української PCP» створено гідрологічний заказник загальнодержавного значення «Серетський» (місцезнаходження: Тернопільський район, с. Верхній Іванів, Зборівський район, с.Чернихів; коротка характеристика державного заказника: система боліт на р.Серет у верхів`ї Тернопільського водосховища, яка є регулятором його водного режиму, притулком і місцем розмноження багатьох видів водоплавних і болотних птахів; підприємства, організації заказника (га), установи, у віданні яких знаходяться державні заказники: Тернопільський район, колгоспи: «Перше Травня» - 147 га, ім.Леніна - 174 га, Зборівський район, колгоспи: «17 вересня» - 325 га, «Світанок» - 540 га).
Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів Української PCP від 12 грудня 1983 року №495 «Про доповнення переліку державних заказників Української PCP» межі заказника частково змінено, відповідно до рішення облвиконкому від 23 серпня 1982 року №425.
Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 21 серпня 2012 року №415, затверджено Положення про гідрологічний заказник загальнодержавного значення «Серетський» (далі – Положення №415).
Пунктом 1.2 вказаного Положення №415 визначено, що заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення й використання. 
Пунктом 1.3 Положення №415 визначено, що заказник загальною площею 1192 гектара розташований у межах заплави річки Серет та річки Лопушанка від села Плотича Тернопільського району до села Носівці Зборівського району у віданні Івачеводолішнівської (39.5 га), Великоглибочецької (138.6 га), Плотицької (93.9 га) сільських рад, комунального підприємства «Тернопільводоканал» (0.3 га) Тернопільського району, Чернихівської (266.7 га), Малашівської (501.9 га), Городищенської (64.04 га), Кобзарівської (62.1 га) сільських рад, приватного підприємця ОСОБА_3 (24.96 га) Зборівського району Тернопільської області (далі - землекористувачі).
Згідно з п.п.1.4, 1.5 Положення №415 земельна ділянка, якій надано статус заказника, не вилучається з користування землекористувачів, які здійснюють у його межах свою діяльність згідно з цим Положенням. Землекористувачі на території заказника у своїй діяльності керуються Конституцією України, Законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України», іншими законодавчими і нормативно-правовими актами та цим Положенням, забезпечують і несуть відповідальність за належний стан та додержання встановленого режиму території Заказника.
Відповідно до пункту 1.6 Положення №415 межі заказника встановлюються в натурі, оформляються державними знаками та інформаційними матеріалами, наносяться на відповідні планово-картографічні матеріали, відображаються у формах державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форма №6-зем) та землевпорядній документації відповідно до законодавства, обов`язково враховуються при здійсненні землеустрою, розробленні містобудівної документації, проектних матеріалів щодо планування території на регіональному рівні, а також при реконструкції та розвитку прилеглих територій.
До встановлення меж заказника у натурі його межі визначаються відповідно до проєкту його створення.
Відповідно до пункту 5.1 Положення №415 зміна меж, категорії та скасування статусу заказника проводиться відповідно до законодавства України про охорону навколишнього природного середовища.
14 листопада 2018 року, у зв`язку з реформуванням органів місцевого самоврядування та децентралізацією, Чернихівська, Малашівська, Городищенська, Кобзарівська сільські ради ввійшли до складу Тернопільської об`єднаної територіальної громади (в даний час – Тернопільська міська територіальна громада), а Тернопільська міська рада є правонаступником вказаних рад, що підтверджується також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Тернопільської міської ради.
Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 20 липня 2021 року №493 затверджено оновлене Положення про гідрологічний заказник загальнодержавного значення «Серетський» (далі – Положення №493), яким затверджено картосхему заказника, а також визначено землекористувачів.
Згідно з п.1.2 Положення №493 заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення й використання. Заказник загальною площею 1192 га розташований у межах заплави р.Серет та р.Лопушенка від с.Плотича Тернопільського району до с.Носівці Тернопільської області, на території Білецької сільської ради (301.6 га), у тому числі 0.3 га у постійному користуванні КП «Тернопільводоканал» та Тернопільської міської ради (890.4 га).
Відповідно до п.1.3 Положення №493 територія Заказника розташована у межах об`єкту Смарагдової мережі Європи «Seretskуі» («Серетський», НОМЕР_1 ) площею 6489 га.
Згідно з пунктом 1.4 Положення №493 земельна ділянка, якій надано статус заказника, не вилучається у власників або користувачів.
Відповідно до пункту 1.6 Положення №493 межі заказника встановлюються в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. До встановлення меж заказника у натурі його межі визначаються відповідно до проекту створення заказника.
Землі природо-заповідного фонду гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» належать до державної власності та перебувають у розпорядженні Тернопільської обласної державної адміністрації, яка відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №68/200 «Про утворення військових адмінстрацій» набула статусу обласної військової адміністрації.
21 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2.00 га для ведення особистого селянського господарства.
Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-246/14-17-СГ від 12 січня 2017 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу – сіножаті), розташованої за межами населеного пункту на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.
Наказом №19-6109/14-17-СГ від 09 жовтня 2017 року Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області затверджено документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2.00 га (кадастровий номер 6122689500:01:001:1881) із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу – сіножаті) без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території Чернихівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.
04 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Софія-А» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №379294643 від 20 травня 2024 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га для ведення особистого селянського господарства зареєстровано 14 листопада 2017 року за відповідачем ОСОБА_1 , номер відомостей про речове право 23411506. Реєстрація здійснена на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-6109/14-17-СГ від 09 жовтня 2017 року.
Також, згідно зазначеного витягу, 23 березня 2021 року щодо вказаної земельної ділянки зареєстровано право оренди за Фермерським господарством «Софія-А», відповідно до договору оренди від 04 лютого 2021 року, номер запису про інше речове право 41164348.
Прокурором до позовної заяви долучено висновок експерта Тернопільського відділення КНІДСЕ №976/23-22 від 29 березня 2024 року, проведеної в межах кримінального провадження №42023212050000072.
Згідно вказаного висновку земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881, з врахуванням Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року №483 та згідно з відкритими даними Державного земельного кадастру, знаходиться частково (орієнтовною площею 0.58 га) в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» (т.1 а.с.132-142).
Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що у висновку №976/23-22 від 29 березня 2024 року зазначено, що для визначення точної межі гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» потрібно розробити документацію із землеустрою, а саме проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, так як межі заказника не винесені в натурі. Тобто у вказаному висновку експерт визначив, що технічна документація заказника відсутня і межі не визначено.
Згідно розпорядження голови Тернопільської обласної військової адміністрації від 28 жовтня 2024 року №578/01.02-01 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення за межами населених пунктів на території Тернопільської міської ради Тернопільського району», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення державної власності (площею 64.5979 га за кадастровим номером 6122689500:01:001:2145, площею 64.6811 га за кадастровим номером 6122689500:01:001:0021, площею 177.6346 га за кадастровим номером 6122689500:01:001:2146) для збереження та використання заказників за межами с.Плесківці, с.Кобзарівка, с.Чернихів на території Тернопільської міської ради Тернопільського району.
У результаті проведення інвентаризації земель сформовано земельну ділянку природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення державної власності площею 64.5979 га за кадастровим номером 6122689500:01:001:2145 (т.2 а.с.242-245).
Як вбачається із даних Державного земельного кадастру земельна ділянка за кадастровим номером 6122689500:01:001:2145 розташована поруч із земельною ділянкою сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 6122689500:01:001:1881, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .
За результатами проведення державної інвентаризації земель у 2024 році внесено відомості до Державного земельного кадастру про земельні ділянки, які входять до гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», загальною площею 894.3269 га, а саме земельні ділянки за кадастровими номерами:
- 6122689500:01:001:2145 – 64.5879 га;
- 6122684800:01:002:0021 – 64.6811 га;
- 6122689500:01:001:2146 – 177.6346 га,
на території Тернопільської міської ради Тернопільського району.
Розпорядженням Тернопільської обласної військової адміністрації від 28 жовтня 2024 року № 577/01.02-01, яке отримано Головним управлінням 29 жовтня 2024 року та зареєстровано, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення за межами населених пунктів на території Тернопільсько міської ради Тернопільського району щодо земельних ділянок, які входять до складу гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», за кадастровими номерами:
- 6122682800:01:001:0824 площею 15.3991 га;
- 6122682800:01:001:0826 площею 48.9624 га;
- 6122682800:01:001:0825 площею 15.2424 га.
Розпорядженнями Тернопільської обласної військової адміністрації від 28 жовтня 2024 року №576/01.02-01 та №573/01.02-01 затверджено документацію із землеустрою щодо земельних ділянок для збереження та використання заказників площею 484.1671 га за кадастровим номером 6122685400:01:001:1383 за межами с.Малашівці та площею 23.6523 га з кадастровим номером 6122685400:01:001:1384 за межами с.Іванківці на території Тернопільської міської ради.
Отже, на даний час за результатами проведення державної інвентаризації земель внесено відомості до Державного земельного кадастру про земельні ділянки, які входять до складу гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» на території Тернопільської міської ради загальною площею 894.3269 га. Загальна площа інвентаризованих земель визначена та підтверджується вищезгаданими розпорядженнями голови Тернопільської обласної державної військової адміністрації.
У даній цивільній справі на підставі ухвали Зборівського районного суду Тернопільської області від 09 січня 2025 року проведено судову земельно-технічну експертизу.
Згідно висновку експерта Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичному центру МВС України №СЕ-19/120-25/4215-ЗТ від 17 липня 2025 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га не знаходиться (не перетинається) в межах земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:2145 площею 64.5979 га, яка входить до складу гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». Питання щодо площі земельної ділянки, яка знаходиться в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» не вирішувалося, оскільки відсутній перетин між земельними ділянками (т.4 а.с.40-51).
Прокурором надано висновок експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи №327/25-22 від 29 вересня 2025 року, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га, згідно з планово-картографічними матеріалами гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» на час відведення та на даний час частково, а саме площею 0.58 га, розташована в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». Однак, згідно з відомостями Державного земельного кадастру сформована за рахунок земель сільськогосподарського призначення та віднесено до земель сільськогосподарського призначення. Разом з тим, не можливо надати відповідь, чи включено при проведенні інвентаризації всі землі гідрологічного заказника відповідно до проекту його створення, оскільки відомості щодо інвентаризації гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» в матеріалах справи відсутні (т.4 а.с.130-136).
Разом з тим, у мотивувальній частині висновку експерта №327/25-22 від 29 вересня 2025 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 знаходиться частково (орієнтовною площею 0.58 га) в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: 
а) землі сільськогосподарського призначення; 
б) землі житлової та громадської забудови; 
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; 
г) землі оздоровчого призначення; 
ґ) землі рекреаційного призначення; 
д) землі історико-культурного призначення; 
е) землі лісогосподарського призначення; 
є) землі водного фонду; 
ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» № 2456-XII (далі - Закон № 2456-XII) до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти – природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти – ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва. Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення. Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони, заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні; пам`ятки природи поділяються на комплексні, пралісові, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні. Пам`ятки природи можуть розташовуватися на території інших об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з частинами 2, 4 статті 4 Закону №2456-XII регіональні ландшафтні парки, зони – буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України. У разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов`язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов`язання.
Згідно зі статтею 7 Закону №2456-XII на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно частин 3 та 4 статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до статті 9 Закону №2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися:
- у природоохоронних цілях; 
- у науково-дослідних цілях; 
- в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; 
- в освітньо-виховних цілях; 
- для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
У статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: 
а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; 
б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; 
в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; 
г) прийняття спадщини; 
ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з п.п.«г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту «г» частини першої статті 150 ЗК України до особливо цінних земель належать землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.
Частиною другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо, зокрема земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу.
Частиною сьомою статті 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Так, судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі №922/82/20, у постанові від 18 вересня 2025 року зазначила про те, що законодавець у частині 1 статті 321 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої право власності є непорушним. Непорушність права власності є конституційним принципом, закріпленим у статті 41 Основного Закону, а також в статтях 39, 326 ЦК України, в положеннях статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Зміст права власності розкриває стаття 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Тобто зміст права власності становить «тріаду» повноважень, а саме: право володіння «jus possidendi», право користування «jus utendi» і право розпорядження «jus abutendi».
Право володіння – це правомочність власника, яка полягає в тому, що власник має право фактично володіти своєю річчю, тобто реальну можливість здійснення безпосереднього володарювання над нею. Цю правомочність власник може здійснювати не лише одноособово, а й передавати право володіння іншим особам, зберігаючи при цьому право власності на річ. Право користування полягає в тому, що власник має право вилучити з речі її корисні якості, одержувати доходи і прирощення від неї. Власник вправі відступити право користування іншим особам, зберігаючи за собою право власності. Право розпорядження - в тому, що власник може визначити правову долю речі, тобто відчужувати усіма дозволеними способами на користь інших осіб тощо. Здійснення права розпорядження річчю не повинне суперечити закону. Здійснення цієї правомочності власник може передати іншим особам.
Отже, право власності – це основне речове право, зміст якого складають повноваження (права) власника щодо володіння, користування і розпорядження належним йому майном, і таке право належить також державі. Тобто державі як власнику майна належить повноваження щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном, яке вона здійснює через відповідний уповноважений орган. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими її учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Держава в особі відповідного органу як власник відповідного майна вправі приймати рішення щодо такого майна, а отже, і здійснювати захист свого права власності у випадку його порушення. Обмеження такого права на захист є недопустимим.
Звертаючись до суду із позовом Тернопільська окружна прокуратура як на підставу своїх вимог посилалась на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га розташована в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», у зв`язку з чим її формування, передача у приватну власність та подальша реєстрація права власності були здійснені всупереч вимогам земельного та природоохоронного законодавства, що, на думку прокуратури, порушує інтереси держави та потребує поновлення таких інтересів шляхом скасування реєстрації, припинення права власності та витребування земельної ділянки на користь держави.
Належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду Тернопільська окружна прокуратура обґрунтовувала тим, що відповідно до наявних у неї матеріалів, зокрема висновку судової земельно-технічної експертизи №976/23-22 від 29 березня 2024 року та №327/25-22 від 25 вересня 2025 року, інформаційного шару «Природно-заповідний фонд» Публічної кадастрової карти та даних з проєкту створення гідрологічного заказника «Серетський», територія останнього частково (орієнтовною площею 0.58 га) накладається на межі спірної земельної ділянки, що, на думку прокуратури, свідчить про неправомірність її формування як земель сільськогосподарського призначення та подальшу незаконну передачу у приватну власність.
Суд першої інстанції зазначені висновки експертизи до уваги не прийняв та обмежився загальним посиланням на те, що експертом зазначено про відсутність винесення меж заказника в натурі.
Колегія суддів вважає, що висновки судової земельно-технічної експертизи №976/23-22 від 29 березня 2024 року та №327/25-22 від 25 вересня 2025 року підтверджують не лише формальну наявність спірної земельної ділянки в межах гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», але й фактичне часткове (орієнтовною площею 0.58 га) накладення меж земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 на територію заказника, що встановлено на підставі аналізу координат державного земельного кадастру та порівняння їх з наявними матеріалами про межі об`єкта природно-заповідного фонду.
Експертне дослідження здійснене з використанням спеціальних знань, відповідає вимогам статей 76, 89, 103 ЦПК України, проведене уповноваженим фахівцем, містить чіткі графічні матеріали та координатні розрахунки, а тому є належним, допустимим і достатнім доказом, який підтверджує розташування земельної ділянки в межах території заказника, незважаючи на відсутність винесення його меж у натуру.
Вирішуючи питання про передачу спірної у даній справі земельної ділянки до земель комунальної власності Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області виходило із того, що відомості про обтяження речових прав на цю земельну ділянку відсутні.
Отже, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, передаючи земельну ділянку у приватну власність, діяло не у відповідності до положень вказаного Закону та не маючи повноважень розпоряджатися земельною ділянкою від імені власника прийняло відповідний наказ та підписало акт прийому-передачі земельної ділянки.
Посилання сторони відповідача на те, що проведена у 2024 році інвентаризація земель природно-заповідного фонду нібито остаточно підтвердила відсутність будь-якого перетину спірної земельної ділянки з територією гідрологічного заказника «Серетський», колегія суддів вважає необґрунтованими.
Стаття 35 Закону України «Про землеустрій» дає визначення інвентаризації земель та зазначає, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Відповідно до Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513 (який був чинним на час прийняття оскаржуваних рішень) інвентаризація земель проводиться з метою: 
- забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель;
- визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; 
- узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; 
- прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; 
- здійснення землеустрою.
Об`єктами інвентаризації земель згідно із цим Порядком є територія України, територія адміністративно-територіальних одиниць або їх частин, окремі земельні ділянки.
Інвентаризація земель проводиться в межах адміністративно-територіальних одиниць, землеволодінь або землекористувань і територій, межі яких визначені проектами формування території і встановлення меж сільських, селищних рад.
Підставою для проведення інвентаризації земель є рішення відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.
З матеріалів справи вбачається, що інвентаризація здійснювалася у межах виконання розпорядження Тернопільської ОВА та мала виключно технічну мету — виявлення вільних земель державної власності для формування ділянок природно-заповідного фонду, а не юридично підтвердження чи спростування факту накладення меж, сформованих відповідно до проєкту створення заказника. Проведення інвентаризації не передбачало перевірки історичних меж заказника, встановлених у 1980-1983 роках, та не включало аналізу можливих перетинів із раніше сформованими земельними ділянками громадян.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено часткове формування належної відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки за рахунок земель, що відносяться до гідрологічного заказника «Серетський».
Також висновок судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/120-25/4215-ЗТ від 17 липня 2025 року, згідно якого земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га не знаходиться (не перетинається) в межах земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:2145 площею 64.5979 га, яка входить до складу гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», колегія суддів не бере до уваги, оскільки такий складений після формування земельна ділянок з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 та 6122689500:01:001:2145, тобто не включаючи аналізу можливих перетинів із раніше сформованими межами гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», а саме на момент виникнення спірних правовідносин (2017 рік).
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14, від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц, від 22 червня 2021 року в справі №334/3161/17 та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель природо-заповідного фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням норм земельного законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку природо-заповідного фонду, скасування державної реєстрації земельної ділянки, припинення права власності ОСОБА_1 та визнання недійсним договору оренди, що відповідає негаторному позову.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач, з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, зокрема документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2024 року в справі №910/2592/19 вказувала, що віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. Відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, зокрема, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц.
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту.
Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року в справі №466/8649/16-ц.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881 площею 2.00 га частково (орієнтовною площею 0.58 га) накладається на земельну ділянку гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський».
Разом з тим, у позові Тернопільська окружна прокуратура заявляла вимогу щодо усунення перешкод у користуванні усією земельною ділянкою площею 2.0000 га (кадастровий номер 6122689500:01:001:1881).
У постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається.
Апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, точні координати (поворотні точні) спірної площі 0.58 га земельної ділянки з кадастровим номером 6122689500:01:001:1881, де саме накладається така на земельну ділянку гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський». Крім цього, зазначена у висновках експертиз площа накладання в розмірі 0.58 га є лише орієнтовною.
Тернопільська окружна прокуратура має довести, яка саме частина земельної ділянки 6122689500:01:001:1881 накладається на земельну ділянку гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський» та зазначити її точну площу, конфігурацію, поворотні точки та координати.
Захистити право без ідентифікації земельної ділянки, яка належить до земель гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 441/123/16).
З огляду на викладене, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні – тобто така земельна ділянка накладається на земельну ділянку гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський») має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі.
Частина земельної ділянки, межі якої відомі та яка накладається на земельну ділянку гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський», може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору.
Таким чином, повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку заказника, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Апеляційний суд зазначає, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
В контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить до земель гідрологічного заказника загальнодержавного значення «Серетський».
Отже, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді усунення перешкод шляхом повернення усього масиву земельної ділянки площею 2.00 га, а також шляхом скасування державної реєстрації усієї ділянки та припинення права власності відповідача, є неналежним, неефективним та таким, що не відповідає критерію пропорційності втручання у право приватної особи, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позову, однак судом не надано належної оцінки правовій природі заявлених вимог, способу захисту, обраному позивачем, та висновкам судових земельно-технічних експертиз №976/23-22 від 29 березня 2024 року та №327/25-22 від 25 вересня 2025 року в сукупності з іншими доказами у справі.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням вищевикладених обставин справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок в сукупності колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого у справі рішення суду, однак воно підлягає зміні його мотивувальної частини із її викладенням в редакції даної постанови.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2025 року — змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції — залишити в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 липня 2026 року.

Головуючий 
Судді