Справа № 308/12729/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Хамник М.М.,
за участі секретаря – Камілли В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, 
учасники провадження:
заявник ОСОБА_1 ,
представник заявника ОСОБА_3 ,
заінтересована особа ОСОБА_2 ,
В С Т А Н О В И В:
31 серпня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Субота Михайло Іванович, звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно її колишнього чоловіка ОСОБА_2 на строк 6 місяців.
В обґрунтування заяви вказує, що шлюб між нею та відповідачем розірвано. Вона є одноосібним власником будинку в АДРЕСА_1 . Колишній чоловік ОСОБА_2 у вказаному будинку не зареєстрований, право власності у ньому немає. Незважаючи на розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжує проживати в її будинку та чинити відносно неї домашнє насильство. Зокрема, 04.06.2026 ОСОБА_2 завдав їй фізичного удару голови, внаслідок чого було відстрочено введення уколу в око через гематому; погрожує вбити, оскільки є фізично сильнішим, отруїти, підпалити будинок; навмисно будить о 4 годині ранку; погрожує доньці ОСОБА_4 . Через неодноразові погрози викликала працівників поліції.
Зважаючи на це, заявник переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я (враховуючи наявність онкологічного захворювання) є дуже високою, і тому звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
Ухвалою судді від 02 вересня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено дату судового засідання.
07 вересня 2026 року від представника ОСОБА_2 адвоката Бойка Б.Б. надійшло письмове пояснення, в якому він заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 з огляду на наступне.
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи. До кримінальної відповідальності не притягався. 
11.11.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
ОСОБА_5 зазначає, що після того, як між сторонами було зареєстровано шлюб, вони переїхали проживати в АДРЕСА_1 та вирішили добудувати належний ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок. 
17.09.2015 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування набула право власності на незавершений будівництвом житловий будинок у АДРЕСА_1 , ступенем готовності 69% . У свою чергу ОСОБА_5 24.04.2014 на підставі договору купівлі-продажу відчужив належний йому на праві спільної власності будинок. Всі кошти, які були отримані ОСОБА_2 від реалізації майна, були вкладені в будівництво будинку у АДРЕСА_1 та розвиток сім`ї. Окрім того, що було здійснено значну добудову, замінено також дах на всьому будинку. Замінено вікна та міжкімнатні двері, замінено електропроводку, підлогу, виконано комплекс будівельних та оздоблювальних робіт. Повністю замінено огорожу. Фактично від старого майна залишились тільки стіни та вхідні двері. На сьогоднішній день будинок повністю добудований та придатний до проживання.
Адвокат Бойко Б.Б. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 11.08.2026 відкрито провадження у справі. Таким чином між сторонами на даний час дійсно існує конфлікт, однак його характер та фактичні обставини безпосередньо пов`язані насамперед із майновим спором між колишнім подружжям.
Зазначає, що хоча заявниця й посилається на неодноразові звернення до працівників поліції, сам факт здійснення таких звернень не є доказом вчинення домашнього насильства. Звернення особи до поліції лише свідчить про повідомлення нею про певні обставини, але саме по собі не підтверджує достовірність викладених у таких зверненнях тверджень. При цьому у матеріалах, на які посилається заявниця, відсутні належні та достатні докази того, що за результатами таких звернень було встановлено факт побиття заявниці ОСОБА_2 , зафіксовано заподіяння їй тілесних ушкоджень або встановлено інші об`єктивні обставини, які б підтверджували систематичне застосування до неї фізичного насильства.
Крім того, звертає увагу щодо фактичного проживання сторін та правдивості тверджень заявниці щодо місця проживання ОСОБА_2 . Як уже зазначалося, у своїй заяві ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та на цій підставі фактично намагається обґрунтувати відсутність у нього будь-якого зв`язку із зазначеним будинком. Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать про інше. Після укладення шлюбу сторони спільно проживали у АДРЕСА_1 , де в подальшому здійснювали будівництво та облаштування житлового будинку. Сам факт проживання сторін у цьому будинку у період шлюбу підтверджується, зокрема, відміткою про місце реєстрації у паспорті ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 не приховує та не заперечує того, що проживав за вказаною адресою разом із ОСОБА_1 та брав безпосередню участь у створенні та облаштуванні зазначеного нерухомого майна. Навпаки, саме факт спільного проживання сторін та здійснення ними будівельних і ремонтних робіт став однією з підстав виникнення спору щодо правового режиму цього майна, який на даний час розглядається судом. Разом з тим, звертає увагу суду і на те, що твердження заявниці про її реєстрацію та фактичне місце проживання потребують належної оцінки. Заявниця зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . Отже, сама по собі реєстрація ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не підтверджується, а наведені нею обставини щодо визначення цього будинку виключно як її місця проживання не можуть оцінюватися ізольовано від інших доказів та фактичних обставин справи. 
Таким чином, між сторонами фактично існує майновий спір щодо будинку, в якому вони спільно проживали у період шлюбу та в який, за твердженням ОСОБА_2 , були вкладені спільні та його особисті кошти, праця і час. Вказаний спір не є предметом розгляду у цій справі про видачу обмежувального припису та підлягає вирішенню в межах окремого позовного провадження у справі №308/11186/26.
У судовому засіданні заявник та її представник, адвокат Субота М.І., просили задовольнити заяву та видати обмежувальний припис.
Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви, посилався на те, що дійсно між ним та заявником постійно відбуваються конфлікти, остання чинить перешкоди у користуванні спільним майном, виганяє з будинку. ОСОБА_2 зазначає, що іншого житла немає, оскільки всі свої кошти вклав у будинок. Є особою з інвалідністю. 
Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення заявника, її представника, заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов до такого висновку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Так, ст. 350-1 та ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка зокрема постраждала від домашнього насильства. При цьому заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Як визначає ст. 1 зазначеного Закону, домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;
економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;
особа, яка постраждала від домашнього насильства, - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.
Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, що передбачені ст. 4 зазначеного Закону є діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, яка ґрунтується в тому числі і на таких засадах, як гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству тощо.
Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: запобігання домашньому насильству; ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки, випливає зі змісту ч. 2 ст. 5 вказаного Закону.
Серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є і обмежувальний припис стосовно кривдника, передбачено ст. 24 ч. 1 п. 2 вказаного Закону.
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 17.04.2019 року у справі за № 363/3496/18, від 26.09.2019 року у справі за № 452/317/19-ц, від 17.06.2020 року у справі за № 509/2131/18, від 12.01.2022 року у справі за № 752/9731/21, від 26.05.2022 року у справі за № 165/3472/21, від 13.07.2022 року у справі за № 369/12715/20, від 10.02.2023 року у справі за № 676/3259/22.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Так, згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування в даному випадку є вчинення та загроза подальшого вчинення відносно заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ст. 89 ЦПК України).
Як встановлено в ході розгляду заяви та не оспорюється учасниками справи, що заявник та заінтересована особа є колишнім подружжям. Проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації.
Заявник у своїй заяві посилалася на те, що потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_2 вже тривалий час. Його поведінка негативно впливає на її здоров`я та фізичний стан. Після неодноразових сварок, образ та погроз, її стан здоров`я погіршується, до того окрім психічного насилля вона потерпає і від фізичного насильства, турбується за своє життя. 
З доданих медичних виписок встановлено, що заявник хворіє на онкологічне захворювання, з приводу якого перенесла оперативне втручання та проходить лікування, а також мала захворювання очей. 
11.11.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Державну реєстрацію шлюбу проведено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за №561. 
Спільних дітей від цього шлюбу у сторін немає. 
15 липня 2026 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі № 308/8533/26 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 
Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 24.06.2026 громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та на підставі ст. 36 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень.
Згідно вказаної постанови ОСОБА_2 04.06.2026 о 19 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , зокрема нецензурно висловлювався, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.
З листа ГУНП в Закарпатській області від 27.08.2026 на запит ОСОБА_1 повідомлено, що за період січень-серпень 2026 року до відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП надійшло сім звернень (викликів поліції). 
З довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оноківської сільської ради №5293 від 20.08.2026, виданої власнику житлового будинку ОСОБА_1 , встановлено, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.
З копії паспорта ОСОБА_1 її зареєстрованим місцем проживання значиться адреса: АДРЕСА_2 .
З копії паспорта ОСОБА_2 встановлено, що його останньою зареєстрованою адресою місця проживання є: АДРЕСА_1 . 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 488305710 від 31.07.2026 року вбачається, що єдине житло, яке було у власності ОСОБА_2 відчужено ним на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2014.
З пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи. Згідно медичних виписок хворіє на цукровий діабет 2 типу. Діабетичну полінейропатію. 
Судом також встановлено, що між сторонами існує майновий спір щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває у провадженні суду (справа № 308/11186/26), у межах якої ОСОБА_2 просить визнати відповідне нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на частку у збільшенні вартості (ступеня готовності) цього майна.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі за №756/3859/19 зроблено висновок про те, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі за №754/11171/19 зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи, пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Дослідивши надані докази, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у видачі обмежувального припису, оскільки заявник не надала належних і допустимих доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису.
Статтею 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має зокрема і постраждала особа або її представник. При цьому обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Сам факт звернення заявниці до органів поліції не є безумовною підставою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа № 214/4179/21).
З доданих до заяви матеріалів не вбачається доведеним факт застосування домашнього насильства відносно заявника на системній основі чи у такому ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційну потерпілу на небезпеку.
Одночасно суд враховує, що між заявником та заінтересованою особою наявний спір, щодо права власності на будинок, який на даний час вирішується судом в межах позовного провадження. Наявність між сторонами неприязних відносин та спору щодо поділу майна не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї. Слід враховувати, що обмежувальний припис має чітко визначений характер, мету і не може застосовуватися як інструмент маніпулювання в вирішенні конфліктів, того чи іншого спору. Необхідно відрізняти насильство від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї. Насильство є результатом свідомих дій кривдника, з властивою йому агресією і бажанням завдати шкоди, а не прагненням розв`язати конфліктну ситуацію. Також, судом враховано, що заявник та заінтересована особа не заперечують наявність обопільних образ, сварок.
Таким чином, неприязні стосунки, наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою не можуть бути підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Отже, суд, аналізуючи вищевикладене, дійшов висновку, що відсутні прямі, обґрунтовані та переконливі докази того, що з боку ОСОБА_2 чиниться домашнє насильство стосовно заявника, у зв`язку з чим остання потребує захисту у порядку положень, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Крім того, суд враховує, що у ОСОБА_2 відсутнє інше житло, відтак будь який із запропонованих заявником способів тимчасового обмеження його прав як кривдника, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» буде не пропорційним втручання у його право на житло. 
Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у зв`язку з наявністю у заявника іншого житла, уникнення конфліктів та запобігання домашньому насильству з боку кривдника, у якого відсутнє інше житло, на період вирішення майнового спору можливе через тимчасову зміну місця проживання заявника.
Відповідно до ч. 3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. 350-1 350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, - відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису віднести на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 10.09.2026 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області        М.М. Хамник