КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2026 року м. Київ №320/18002/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належних йому грошових коштів;
- зобов`язати Міністерство оборони України виділити кошти у відповідному розмірі, а військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наданих розрахунків належні йому кошти в загальній сумі 978872 (дев`ятсот сімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят дві) грн. 86 коп., а саме: щомісячне грошове забезпечення в сумі 1777,54 грн; компенсація за невикористану відпустку в сумі 24427,45 грн; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в сумі 57417,70 грн; одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби в сумі 10594,24 грн; додаткові винагороди в сумі 884655,93 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 02.12.2025 залучено до участі у справі співвідповідачем - військову частину НОМЕР_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час звільнення з військової служби військовою частиною з ним не було проведено повного розрахунку та не виплачено всі належні йому види грошового забезпечення. Позивач зазначає, що проходив військову службу у Збройних Силах України з 25.03.2022 по 31.07.2023, 18.09.2022 отримав поранення під час захисту Батьківщини та був звільнений за станом здоров`я. На думку позивача, відповідачами протиправно не нараховано та не виплачено належне грошове забезпечення, допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані відпустки, одноразову грошову допомогу при звільненні та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168. У зв`язку із цим позивач просить визнати бездіяльність відповідачів протиправною та зобов`язати здійснити нарахування і виплату належних сум.
Відповідач, Міністерство оборони України, заперечує проти задоволення позову та вважає себе неналежним відповідачем. Відповідач зазначає, що позивач не навів жодних обставин і доказів, які б свідчили про порушення його прав саме Міністерством оборони України. Міністерство оборони не здійснює безпосереднього нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових частин, оскільки такі виплати здійснюються за наказами командирів військових частин за місцем проходження служби. Позивач не довів факту звернення до військової частини із рапортами про виплату матеріальної допомоги чи інших виплат, не надав доказів відмови у їх виплаті та не підтвердив наявності заборгованості. Крім того, позивач не скористався адміністративним порядком оскарження можливих порушень до вищого командування. На думку відповідача, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а позовні вимоги до Міністерства оборони України є безпідставними.
Відповідачі, Військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , не скористалися правом подачі відзивів на позовну заяву. 
Щодо заявленого позивачем клопотання про витребування доказів суд зазначає таке.
У поданому клопотанні позивач просив витребувати у військової частини НОМЕР_1 фінансові та розпорядчі документи (платіжні доручення, платіжні відомості, накази, розпорядження тощо), посилаючись на необхідність встановлення видів та розміру належних йому виплат, а також факту їх нарахування і виплати.
Водночас під час розгляду справи до матеріалів справи долучено грошовий атестат позивача, довідки про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідні періоди проходження військової служби, довідки щодо проведених нарахувань, а також детальні розрахунки складових грошового забезпечення. Зазначені документи містять відомості про всі види виплат, їх розмір, періоди нарахування та фактично виплачені суми, тобто ті обставини, для підтвердження яких позивач просив витребувати додаткові докази.
Відповідно до статей 72, 73, 76, 80 Кодексу адміністративного судочинства України суд витребує докази лише у разі, якщо вони є необхідними для встановлення обставин справи та їх неможливо отримати іншим способом. Оскільки необхідні для вирішення спору документи вже містяться в матеріалах справи, а наявні докази є достатніми для встановлення всіх істотних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про витребування додаткових доказів.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, судом встановив таке. 
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у період з 25 березня 2022 року по 31 липня 2023 року у військовій частині НОМЕР_1 . 
Під час проходження військової служби позивач безпосередньо брав участь у заходах із захисту України. Зокрема, у складі військової частини НОМЕР_1 він виконував бойові завдання на території Донецької та Луганської областей у період з 29 червня 2022 року по 29 вересня 2022 року. 
18 вересня 2022 року під час виконання бойових завдань із захисту Батьківщини позивач отримав поранення (травму), пов`язане із захистом Батьківщини. На думку позивача, саме ця обставина надавала йому право на отримання передбачених законодавством додаткових соціальних гарантій та виплат, у тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, додаткової винагороди, компенсації за невикористані відпустки та інших видів грошового забезпечення. 
02 серпня 2023 року ОСОБА_1 було знято з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 за станом здоров`я відповідно до пункту 3 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Під час звільнення позивача з військової служби військовою частиною було проведено розрахунок та виплачено окремі види грошового забезпечення, що підтверджується грошовим атестатом, довідкою про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення.
Разом з тим позивач вважає, що проведений розрахунок є неповним, оскільки йому не було нараховано та виплачено всі передбачені законодавством виплати, зокрема грошове забезпечення у повному обсязі, допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, одноразову грошову допомогу при звільненні та додаткову винагороду за період дії воєнного стану. 
З матеріалів справи вбачається, що за період проходження військової служби позивачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення у загальному розмірі 1 048 022,92 грн, що підтверджується довідкою про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення. 
Разом із позовом подано власний розрахунок позивача, відповідно до якого належний до виплати розмір грошового забезпечення становив 2 026 895,77 грн, а різниця між нарахованими та, на думку позивача, належними до виплати сумами становить 978 872,86 грн. 
Матеріалами справи підтверджується, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу не виплачувалась, про що зазначено у грошовому атестаті. 
Водночас позивач, посилаючись на отримане під час виконання бойового завдання поранення та наказ Міністерства оборони України № 30 від 31.01.2022, вважає, що мав право на отримання такої допомоги за 2022- 2023 роки у сумі 36 229,22 грн. 
Судом також встановлено, що при звільненні позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку у сумі 28 251,20 грн, що підтверджується грошовим атестатом.
Разом із тим позивач зазначає, що розмір такої компенсації мав становити 52 678,65 грн, а тому вважає невиплаченою різницю у сумі 24 427,45 грн. 
Згідно з грошовим атестатом позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 13 560,63 грн. Разом із тим позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач вважає належною до виплати іншу суму такої допомоги, розраховану відповідно до вимог чинного законодавства. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив службу в районі ведення бойових дій та 18.09.2022 отримав травму під час виконання бойового завдання, що підтверджується довідкою про обставини травми. Також із довідки про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення вбачається, що протягом проходження служби позивачу здійснювалася виплата додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, у різних розмірах. 
Разом із тим позивач вважає, що така винагорода була нарахована не в повному обсязі, а розмір недоплати становить 1 577 419,36 грн. 
Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною п`ятою статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначає Закон № 2262-ХІІ. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
За змістом частини третьої статті 51 Закону № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону № 2262-ХІІ усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.
Таким чином, перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
Згідно з частинами 1-4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.2011 № 2011-ХІІ (далі за текстом Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 704, якою збільшив розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Отже, Кабінету Міністрів України делеговано право встановлювати умови і порядок перерахунку пенсій, а також розміри складових грошового забезпечення для його проведення.
Пунктом 2 Постанови № 704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, пунктом 1 розділу I якого визначено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Порядок № 260 розроблено, зокрема відповідно до Постанови № 704.
Пунктом 2 Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Згідно з пунктом 4 розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
На виконання пунктів 1, 2 розділу VI Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків. Виходячи з наявного фонду грошового забезпечення на відповідний рік надбавка за особливості проходження служби окремим категоріям військовослужбовців збільшується на відповідний коефіцієнт згідно з Переліком окремих категорій військовослужбовців, яким збільшується розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби відповідно до мінімального розміру залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків (додаток), або може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України у фіксованому розмірі до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років.
Розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби розраховується від мінімального розміру цієї надбавки, який встановлюється Міністром оборони України, у відсотках для осіб офіцерського складу та окремо для осіб рядового, сержантського та старшинського складу виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Мінімальний розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби не може перевищувати 65 відсотків.
Залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби збільшується на відповідний коефіцієнт від 1 до 1,55.
Пунктом 5 Розділу VІ Порядку № 260 передбачено, що виплата надбавки за особливості проходження служби здійснюється на підставі наказу командира про встановлення цієї надбавки.
З аналізу положень пункту 2 Розділу VІ Порядку № 260 убачається, що саме Міністром оборони України встановлюється мінімальний гарантований розмір надбавки за особливості проходження служби, який залежить від наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Виплата надбавки за особливості проходження служби здійснюється на підставі наказу командира про встановлення цієї надбавки, а її розмір залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків за посадою розраховується шляхом множення мінімального розміру щомісячної надбавки (65%) на відповідний коефіцієнт від 1 до 1,55.
Згідно з пунктами 1, 2, 3 розділу ХVІ Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.
Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача видати довідку станом на 01.01.2023 для перерахунку пенсії із зазначенням відомостей про розмір надбавки за особливості проходження служби 65% та премії - 140 %, позивач наполягає що саме такі відсоткові розміри спірних доплат визначено окремим дорученням Міністра оборони України № 2683/з від 01.02.2023, а тому наявні підстави для їх зазначення в довідці про розмір грошового забезпечення.
Проте, як вбачається зі змісту преамбули вказаного доручення, останнє прийнято щодо діючих військовослужбовців на виконання вимог пункту 17 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, відповідно до якого виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу за окремим рішенням Міністра оброни України може встановлюватися лише на період дії воєнного стану.
Як убачається зі змісту пункту 1.2 окремого доручення Міністра оборони України № 2683/з від 01.02.2023, з 01.01.2023 іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України) встановлено: щомісячну премію: з 01.01.2023 у розмірах згідно з Додатком 1 до цього доручення; з 01.02.2023 у розмірах згідно з Додатком 2 до цього доручення.
Положеннями розділу І Додатку 1 та розділу І Додатку 2 до вказаного доручення військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом (призовом) на посадах рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу (крім військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом (призовом) у військових частинах, підпорядкованих Командуванню Сил спеціальних операцій, Командуванню Десантно-штурмових військ, Командуванню морської піхоти Військово-Морських Сил, в екіпажах надводних кораблів (суден, катерів), які перебувають у строю (в ремонті), в управліннях груп, ланок, загонів, дивізіонів, бригад та центрів, до складу яких входять кораблі, морські судна, самохідні рейдові судна або катери, які постійно розміщені на кораблях (суднах, катерах) та у військових частинах А0952, А1420, А1420-А, А1420-Б, А1420-Г, А1420-М, А1556, А1778, А1927, А4267, А3715, А3892, А3029), встановлено розміри щомісячної премії за відповідними тарифними розрядами в залежності від вислуги років відповідно з 1 січня 2023 року та з 1 лютого 2023 року в мінімальному розмірі від 140% до 352% посадового окладу (додаток 1 до доручення), в мінімальному розмірі від 390% до 650% посадового окладу (додаток 2 до доручення) на 2023 рік.
Судом встановлено, що однією із позовних вимог є стягнення недонарахованого щомісячного грошового забезпечення у розмірі 1 777,54 грн. На обґрунтування зазначеної вимоги позивач посилається на власний розрахунок, відповідно до якого з 01.02.2023 розмір премії військовослужбовців був збільшений із 650 % до 700 % посадового окладу. Позивач зазначає, що під час проходження ним військової служби за лютий-липень 2023 року премія продовжувала нараховуватися виходячи із розміру 650 %, у зв`язку з чим, на його думку, утворилася недоплата. Відповідно до поданого позивачем розрахунку загальна сума недонарахованої премії становить 1 777,54 грн.
Суд зазначає, що позивач обґрунтовує вимогу про стягнення недонарахованого щомісячного грошового забезпечення у сумі 1777,54 грн тим, що, на його думку, відповідачем неправомірно не враховано збільшення з 01.02.2023 граничного розміру премії військовослужбовців із 650 % до 700 % посадового окладу, встановлене окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 № 2683/з.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, командири (начальники) військових частин мають право преміювати військовослужбовців відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. При цьому розмір щомісячної премії встановлюється наказом командира (начальника) військової частини в межах фонду грошового забезпечення та не може перевищувати розмірів, визначених Міністром оборони України.
Таким чином, окреме доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 № 2683/з визначає лише граничний (максимально можливий) розмір премії та саме по собі не встановлює обов`язку здійснювати виплату премії кожному військовослужбовцю саме у такому розмірі.
Так, відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 № 2683/з іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Сил спеціальних операцій) з 01.02.2023 щомісячна премія встановлюється у розмірах згідно з Додатком 2 до цього доручення, а не у єдиному розмірі 700 % посадового окладу. 
Зі змісту Додатка 2 вбачається, що розмір щомісячної премії залежить від тарифного розряду військовослужбовця та становить від 390 % до 633 % посадового окладу. Положень про встановлення з 01.02.2023 щомісячної премії у розмірі 700 % посадового окладу для всіх військовослужбовців зазначене доручення не містить. 
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач належав до окремих категорій військовослужбовців, для яких Додатком 3 до доручення передбачено інші розміри щомісячної премії, а також доказів прийняття командиром військової частини рішення про встановлення позивачу премії в іншому розмірі.
Отже, позивачем не доведено ні існування нормативної підстави для нарахування йому щомісячної премії у розмірі 700 % посадового окладу, ні факту порушення відповідачем його права при здійсненні нарахування грошового забезпечення.
За таких обставин вимога про стягнення недонарахованого грошового забезпечення у сумі 1777,54 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача (МОУ) нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку в сумі 24427,45 грн, суд зазначає таке.
Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок їх надання працівникам визначає Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (Закон №504/96-ВР).
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній з 01.01.2015 року до 09.05.2021 року) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки» (у чинній редакції) одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Аналогічну норму містить і ст. 181-1 Кодексу законів про працю України.
Абзацом 3 частини 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з ч. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до ч. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
На час проходження позивачкою військової служби з 2014 року в Україні діє особливий період.
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (Закон №3543-XII) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06.12.1991 (Закон №1932-XII) визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.
Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Відтак, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується ч. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, ч. 8 ст. 10-1 Закону №2 011-ХІІ, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що під час проходження військової служби у 2022 році набув право на щорічну основну відпустку тривалістю 25 календарних днів, яка ним використана не була. У зв`язку зі звільненням з військової служби відповідач був зобов`язаний виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.
На думку позивача, така компенсація була виплачена не в повному обсязі, оскільки при її обчисленні відповідач не врахував усі складові належного грошового забезпечення та не здійснив її нарахування у правильному розмірі. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на складений ним розрахунок недонарахованого грошового забезпечення, відповідно до якого сума недоплаченої компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік становить 24 427,45 грн, у зв`язку з чим просить стягнути зазначену суму з відповідача.
Суд звертає увагу на те, що право військовослужбовця на виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки передбачене законодавством та сторонами не заперечується.
Водночас зі змісту грошового атестата та довідки про нараховане грошове забезпечення вбачається, що при звільненні позивачу була нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку.
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення додатково 24 427,45 грн, позивач посилається виключно на складений ним власний розрахунок, відповідно до якого, на його думку, відповідачем неправильно визначено розмір такої компенсації.
Разом із тим позивач не навів нормативного обґрунтування неправильності проведеного відповідачем розрахунку, не зазначив, які саме складові грошового забезпечення відповідач безпідставно не врахував при визначенні розміру компенсації, не навів порядку її обчислення відповідно до вимог законодавства та не подав належних і допустимих доказів на підтвердження правильності власного розрахунку.
Однак, розрахунок, складений позивачем, без підтвердження його відповідності вимогам законодавства не є достатнім доказом неправомірності визначеного відповідачем розміру компенсації.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Оскільки позивач не довів факту неправильного нарахування відповідачем компенсації за невикористану відпустку та не спростував правильності проведеного відповідачем розрахунку, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення 24 427,45 грн відсутні.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у сумі 57417,70 грн, суд зазначає таке. 
Відповідно до пунктів 1-2 Розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.
Згідно з пунктом 7 Розділу XXIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Пунктом 9 Розділу XXIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Крім того, Порядком №260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення; право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.
Із наведеного вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за рапортом військовослужбовця, який проходить службу, на підставі наказу командира військової частини, у разі наявності фонду грошового забезпечення.
Із наведених положень законодавства вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка може виплачуватися один раз на календарний рік військовослужбовцю, що проходить військову службу, за його рапортом, на підставі наказу командира військової частини та в межах фонду грошового забезпечення, передбаченого на відповідний бюджетний період.
Разом із тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач протягом 2022- 2023 років до моменту звільнення звертався до командира військової частини із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який був залишений без розгляду або у задоволенні якого було відмовлено. Так само відсутні докази видання відповідачем наказу про надання чи відмову у наданні такої допомоги або інші докази, які б свідчили про виникнення у відповідача обов`язку здійснити відповідну виплату.
Отже, позивачем не доведено наявності передбачених Порядком № 260 умов, з якими законодавство пов`язує виникнення у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку з чим підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату одноразової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 10594,24 грн, суд зазначає таке.
Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 (далі - Порядок № 460).
Пунктом 1 Порядку №460, який прийнятий відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Приписи п. 2 Порядку №460 визначають, що військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Правила обчислення такої допомоги регламентовані пунктами 3-4 Порядку №460, а пунктом 5 його передбачено, що виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.
Як убачається з позовної заяви та доданого до неї розрахунку, позивач вважає, що під час проведення остаточного розрахунку при звільненні відповідачем одноразову грошову допомогу було виплачено не в повному обсязі. Позивач зазначає, що при її визначенні відповідачем не було враховано усі складові місячного грошового забезпечення, які відповідно до законодавства повинні включатися до бази для обчислення такої допомоги.
На підтвердження своїх доводів позивач подав власний розрахунок, згідно з яким розмір недоплаченої одноразової грошової допомоги становить 10 594,24 грн, та просить суд зобов`язати відповідача здійснити її нарахування і виплату.
Разом із тим поданий позивачем розрахунок не є безумовним доказом правильності визначеної ним суми, оскільки повинен відповідати вимогам Порядку №460 та ґрунтуватися на правильному визначенні розміру місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова допомога.
Суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 1-4 Порядку №460 розмір одноразової грошової допомоги визначається виходячи із місячного грошового забезпечення військовослужбовця, а також тривалості служби, за яку така допомога підлягає виплаті. Отже, правильність її обчислення безпосередньо залежить від правильності визначення складових місячного грошового забезпечення, які враховуються при її нарахуванні.
Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що відповідачем при визначенні розміру одноразової допомоги не були враховані всі належні позивачу складові грошового забезпечення або їх розмір визначено неправильно, це свідчитиме про проведення остаточного розрахунку не у повному обсязі та є підставою для покладення на відповідача обов`язку здійснити відповідний перерахунок і виплату належної суми.
Водночас суд зазначає, що визначення конкретного розміру одноразової грошової допомоги належить до компетенції органу, який здійснює її нарахування, а тому у разі встановлення порушення прав позивача належним способом захисту є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Порядку №460 із урахуванням правової оцінки, наданої судом, а не стягнення суми, визначеної позивачем у власному розрахунку, якщо її розмір не підтверджений належними та допустимими доказами.
Судом установлено, що при звільненні позивачу була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога відповідно до вимог Порядку №460. Поданий позивачем розрахунок ґрунтується на включенні до розрахунку складових грошового забезпечення, які не підлягають врахуванню при визначенні розміру зазначеної допомоги, або на неправильному визначенні їх розміру. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про помилковість проведеного відповідачем розрахунку та підтверджували наявність заборгованості у сумі 10 594,24 грн, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату додаткової винагороди у сумі 884 655,93 грн, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині другій статті 9 цього Закону установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.
Цього ж дня (24.02.2022) Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінет Міністрів України [зобов`язаний] невідкладно: 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінету Міністрів України [доручено] забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі Порядок №260), за змістом пункту 2 розділу І якого грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги).
У пункті 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168.
У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Постанова №168) встановлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Відповідно до п.1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;
Таким чином, додаткова винагорода у розмірі 100 000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування саме на стаціонарному лікуванні виплачується військовослужбовцям, зокрема, тим, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після тяжкого поранення позивач перебував у період з 10.11.2024 по 02.12.2024, а відтак на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000,00 грн ОСОБА_1 має право саме за цей період лікування.
При цьому, суд зазначає таке. 
Згідно з абз. 5 п. 8 Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджені наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 (далі Правила № 280).
Відповідно до п. 1.1 розділу І Правил № 280 ці Правила визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі військова частина), що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
За визначенням, наведеним в п. 1.2 розділу І Правил № 280, фінансове забезпечення система заходів, що включає фінансове планування, отримання, зберігання, економне, ефективне і цільове використання коштів відповідно до вимог законодавства, організацію обліку та звітності з метою виконання військовою частиною покладених на неї завдань.
Відповідно до п. 1.3 Правил № 280 розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є:
Міністр оборони України головний розпорядник;
командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів другого рівня);
командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, розпорядники коштів нижчого рівня (для - розпорядники коштів третього рівня).
Розпорядники бюджетних коштів реалізують свої функції таким чином:
головний розпорядник через Департамент фінансів Міністерства оборони України;
розпорядники коштів другого рівня через фінансово-економічні управління командувань видів Збройних Сил України, інших органів військового управління, управління фінансово-економічної діяльності Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту;
розпорядники коштів третього рівня через фінансові органи військових частин.
Згідно з п. 1.4 розділу І Правил № 280 забезпечувальний фінансовий орган згідно зі своїми повноваженнями здійснює координацію діяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України, Апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, органів військового управління, які в установленому законодавством порядку визначені відповідальними виконавцями (співвиконавцями) бюджетних програм (підпрограм) (далі служби забезпечення) щодо забезпечення військових частин бюджетними асигнуваннями та коштами за напрямами відповідальності цих служб забезпечення.
Військова частина має право отримувати бюджетні асигнування на утримання тільки від одного забезпечувального фінансового органу.
До основних завдань фінансового забезпечення військової частини, з-поміж іншого, належить своєчасна та повна виплата грошового забезпечення військовослужбовцям та заробітної плати працівникам та інших передбачених законодавством виплат.
Забезпечувальний фінансовий орган стосовно військових частин, які зараховані на його фінансове забезпечення, серед іншого, зобов`язаний надавати бюджетні асигнування та здійснювати фінансування військових частин у порядку, визначеному законодавством.
П. 1.5 розділу І Правил № 280 установлено, військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень).
У разі зарахування військової частини на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів не за підпорядкованістю, рішення про таке зарахування приймається фінансовим органом головного розпорядника бюджетних коштів на підставі клопотання керівника органу військового управління (структурного підрозділу органу військового управління).
Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.
Начальник фінансового органу військової частини розпорядника коштів третього рівня, до якої на фінансове забезпечення зараховані інші військові частини, розробляє положення про спільне фінансове господарство, в якому зазначаються права, обов`язки, порядок взаємодії, розмежування повноважень та відповідальності посадових осіб військової частини розпорядника коштів третього рівня та військових частин, які зараховані до неї на фінансове забезпечення, щодо здійснення фінансового забезпечення таких військових частин, у тому числі щодо своєчасного оформлення та подання до фінансового органу військової частини розпорядника коштів необхідних документів (розпорядчих, розрахункових, фінансово-планових тощо). Зазначене положення затверджується командиром військової частини розпорядника коштів третього рівня, погоджується забезпечувальним фінансовим органом та доводиться до військових частин, які зараховані на фінансове забезпечення.
Первинні документи, розрахунки фондів оплати праці, заявки на кошти, платіжні доручення, грошові атестати військовослужбовців, розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, заробітної плати працівникам та інші виплати підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (командир та інша, визначена командиром, відповідальна посадова особа) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні.
Пунктом 4.3 Правил № 280 передбачено, що виплата грошового забезпечення, заробітної плати та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла тощо) особовому складу здійснюються за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах забезпечення).
Відповідальність за правильність нарахування та своєчасність виплати грошового забезпечення (заробітної плати), проведення та перерахування за належністю в установлені терміни утримань і нарахувань покладається на командира військової частини та начальника фінансового органу.
Враховуючи вищевикладені положення Правил № 280, суд звертає увагу на те, що саме на військову частину НОМЕР_1 за спірний період покладена організація своєчасного оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини, а тому саме вона повинна нарахувати та виплатити позивачу заборгованість по грошовому забезпеченню.
З позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що відповідачами не було нараховано та виплачено йому у повному обсязі додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, у зв`язку з виконанням бойових (спеціальних) завдань, безпосередньою участю у бойових діях та перебуванням на лікуванні після поранення. На обґрунтування своїх вимог позивач подав власний розрахунок, відповідно до якого сума недоплаченої додаткової винагороди становить 884 655,93 грн.
Разом із тим суд встановив, що наведений позивачем розрахунок не підтверджений належними та допустимими доказами.
Так, позивачем не надано жодного документа, який би підтверджував періоди його перебування на стаціонарному лікуванні чи у відпустці для лікування після тяжкого поранення, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 та наказів Міністерства оборони України є підставою для виплати додаткової винагороди у відповідному розмірі. Матеріали справи також не містять виписних епікризів, довідок військово-лікарської комісії, довідок закладів охорони здоров`я, наказів про перебування на лікуванні чи інших документів, які підтверджували б наявність у позивача права на таку виплату за заявлені ним періоди.
Крім того, позивач не навів розрахунку із зазначенням конкретних календарних періодів, протягом яких, на його думку, виникло право на виплату додаткової винагороди, та не обґрунтував застосування відповідних розмірів такої винагороди. Фактично доводи позивача зводяться до твердження про те, що йому належить виплата додаткової винагороди у заявленому розмірі, однак самі по собі такі твердження не можуть вважатися належним доказом у розумінні статей 72- 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Натомість відповідачем надано детальні розрахунки грошового забезпечення, із яких убачається, що додаткова винагорода позивачу нараховувалася та виплачувалася відповідно до підтверджених документами підстав, а також проведено перерахунок належних виплат за окремі періоди.
Отже, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для нарахування та виплати йому додаткової винагороди саме у розмірі 884 655,93 грн, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Окремо суд щодо позовних вимог, заявлених до Міністерства оборони України, суд зазначає таке.
Аналіз положень Правил організації фінансового забезпечення військових частин, затверджених наказом Міністерства оборони України № 280, свідчить, що обов`язок щодо оформлення первинних документів, визначення розміру належного військовослужбовцю грошового забезпечення, складання розрахунків, підготовки підтвердних документів та подання їх розпоряднику бюджетних коштів покладається саме на військову частину, в якій військовослужбовець проходив службу та перебував на фінансовому забезпеченні.
Саме військова частина здійснює облік проходження військової служби, оформлює накази щодо призначення, переміщення, участі у бойових діях, лікування, звільнення, а також формує документи, які є підставою для нарахування всіх видів грошового забезпечення та додаткових виплат. Розпорядник бюджетних коштів здійснює фінансування виключно на підставі належним чином оформлених та поданих військовою частиною документів.
Отже, саме на військову частину НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу у спірний період, покладався обов`язок щодо організації своєчасного оформлення та подання документів, необхідних для здійснення нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та інших належних виплат.
З огляду на викладене, саме військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом, на якого покладено обов`язок щодо здійснення нарахування та виплати належного позивачу грошового забезпечення, а відтак є належним відповідачем у спірних правовідносинах.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що Міністерство оборони України самостійно здійснювало нарахування грошового забезпечення позивачу чи приймало індивідуальні рішення щодо визначення його розміру, а також доказів порушення Міністерством оборони України прав позивача. Відповідно, відсутні правові підстави для покладення на Міністерство оборони України обов`язку щодо нарахування та виплати спірних сум грошового забезпечення.
Таким чином, позовні вимоги, заявлені до Міністерства оборони України, задоволенню не підлягають, оскільки обов`язок щодо нарахування та виплати спірних сум покладений на військову частину НОМЕР_1 як належного суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.
Між тим, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог як до Міністерства оборони України, так і до залучених до участі у справі як співвідповідачів військової частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .
Хоча відповідно до положень Правил № 280 саме на військову частину покладено обов`язок щодо оформлення документів, необхідних для нарахування та виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, а також здійснення відповідних розрахунків, саме по собі визначення військової частини належним суб`єктом виконання такого обов`язку не є безумовною підставою для задоволення позову.
Під час розгляду справи судом не встановлено протиправної бездіяльності чи протиправних рішень відповідачів, а також не встановлено наявності у позивача права на отримання спірних виплат у заявленому ним розмірі. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, та не довів факт порушення відповідачами його прав, свобод чи законних інтересів.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому підстави для їх задоволення відсутні.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.
З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини другої статті 77 вказаного Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позивач не довів те, що оспорювані пункти наказу відповідача прийнятті відносно позивача безпідставно, у свою чергу відповідачем доведено зворотнє.
Інші аргументи сторін, з урахуванням викладеного, не є суттєвими, а тому суд не надає правової оцінки таким.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, та внутрішнього переконання, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню
У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.