Справа № 163/1283/25  Провадження №11-кп/802/484/26 | Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
| Доповідач :                 ОСОБА_2

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю секретаря – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 12025030560000164 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 03 квітня 2026 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Поступель Ратнівського району Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше судимий: 
1)вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21.01.2025 за ст.126-1 КК України до 1 року пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України, з обмежувальним заходом у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 місяці; 
2)вироком Любомльського районного суду від 29.04.2025 за ч.1 ст.125, ч.4 ст.70 КК України до 1 року пробаційного нагляду з обмежувальним заходом у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 місяці;
засуджений за ст.126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ч.4 ст.70 та п.5 ч.1 ст.72 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Любомльського районного суду Волинської області від 29 квітня 2025 року про засудження за ст.125 КК України, більш суворим покаранням за цим вироком, визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з розрахунку, що одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі постановлено обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він будучи раніше засудженим за вчинення злочину пов`язаного з домашнім насильством, судимість за який, згідно ст.89 КК України не знята та не погашена у встановленому законом порядку, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин.
Так, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше неодноразово вчиняла домашнє насильство по відношенню до ОСОБА_9 , з якою він спільно проживає однією сім`єю та пов`язаний спільним побутом, але не перебував у шлюбі, за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: 23.11.2024, 02.12.2024, 01.01.2025 та 30.01.2025 вчиняв домашнє насильство щодо своєї співмешканки ОСОБА_9 і постановами Любомльського районного районного суду Волинської області від 05.12.2024, 30.01.2025, 27.02.2025 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.173-2 КУпАП, проте належних висновків не зробив та продовжив систематично вчиняти домашнє насильство при таких обставинах.
Так, ОСОБА_7 в порушення вимог ст.28 Конституції України, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року №2229-VIII, умисно та безпричинно близько 12 години 00 хвилин 21.04.2025, перебуваючи за місцем свого проживання, по АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_9 , а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її адресу нецензурної лайки, словесних образ, шарпанині, що призвело до психологічних страждань, втрати працездатності та погіршення якості життя потерпілої.
Крім цього, ОСОБА_7 близько 20:30 години 09.05.2025 умисно та безпричинно, перебуваючи за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство щодо своєї співмешканки ОСОБА_9 , а саме вчинив умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її адресу нецензурної лайки, словесних образ, погроз фізичною розправою та шарпанині, що призвело до психологічних страждань, втрати працездатності та погіршення якості життя потерпілої, що є в безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з домашнім психологічним насильством. 
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що місцевий суд помилково призначив ОСОБА_7 остаточне покарання із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України. Зазначає, що обвинувачений раніше судимий вироком Любомлського районного суду від 29.04.2025, при цьому вчинив нове кримінальне правопорушення в період з 23.11.2024 по 09.05.2025, тобто після ухвалення попереднього вироку, що свідчить про необхідність застосування положень ст.71 КК України. Також вказує на те, що ОСОБА_7 раніше судимий, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Любомльського районного суду від 29.04.2025 у виді 1 року апробаційного нагляду та із врахуванням п.п.4,5 ч.1 ст.72 КК України призначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 2 місяці.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого, який не заперечив проти апеляційної скарги, просив не призначити суворе покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Нормами ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України є правильними і ніким з учасників судового провадження не оспорюють ся, а тому вирок суду в цій частині не перевіряється.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, на переконання суду апеляційної інстанції, заслуговують на увагу.
Так, місцевий суд при призначенні обвинуваченому остаточного покарання, на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Любомльського районного суду Волинської області від 29 квітня 2025 року.
Проте, згідно з положеннями ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
Згідно з п.25 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» за сукупністю вироків (ст.71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.
Виходячи із системного аналізу вказаних норм закону, у разі засудження особи за нове кримінальне правопорушення, учинене до повного відбуття покарання за попереднім вироком, суд, виконуючи вимоги ст.71 КК України, зобов`язаний призначити остаточне покарання за сукупністю вироків. При цьому остаточне покарання, визначене за правилами ст.ст.71, 72 КК України складається із сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком.
Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, в період з 23.11.2024 по 09.05.2025, будучи засудженим вироком Любомльського районного суду Волинської області від 29.04.2025 до покарання у виді 1 року пробаційного нагляду з обмежувальним заходом у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 місяці, та станом на день ухвалення оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_7 призначене покарання не відбув.
Отже, ОСОБА_7 після призначення покарання за ст.126-1 КК України необхідно було призначити остаточне покарання за сукупністю вироків за правилами ст.71 КК України.
Проте, суд першої інстанції, не призначив ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ст.71 КК України, а призначив остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України.
Водночас, ч.4 ст.71 КК України передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також невідбутої частини покарання.
За таких обставин місцевий суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував вимоги ст.71 КК України, що є підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції згідно положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України з ухваленням нового вироку, як передбачено приписами п.1 ч.1 ст.420 КПК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Положеннями ч.2 ст.65 КК України регламентовано, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При призначенні ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України, суд апеляційної інстанції враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, а також відомості про особу обвинуваченого, який в суді першої та апеляційної інстанції вину визнав повністю, щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілої, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, не працює, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває та за допомогою до них не звертався.
Положеннями ч.2 ст.66 КК України передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції ОСОБА_7 повністю визнав свою та щиро розкаявся у вчиненому, а тому суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України не досліджував доказів, щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися. І в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_7 також підтвердив, що свою вину визнає повністю та щиро кається, суд апеляційної інстанції вважає за можливе визнати обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 – встановлення об`єктивної істини в суді. 
До обставин, які що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд відносить: щире каяття, встановлення об`єктивної істини в суді.
А до обставини, які обтяжують його покарання - вчинення кримінального правопорушення повторно.
Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 : щире каяття, встановлення об`єктивної істини в суді, обставини, яка обтяжує покарання: вчинення кримінального правопорушення повторно, враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, однак є судимим, посередньо характеризується за місцем проживання, апеляційний суд призначає обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України у виді обмеження волі на мінімальний строк, та на підставі ч.1 ст.71 КК України, ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, приєднує невідбуту частину покарання за вироком Любомльського районного суду від 29.04.2025 та з врахуванням п.5 ч.1 ст.72 КК України, що одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, остаточне покарання ОСОБА_7 слід у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення як ним, так і іншими особами кримінальних правопорушень.
На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
В іншій частині вирок місцевого суду слід залишити без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 – задовольнити частково.
Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 03 квітня 2026 року в частині призначеного покарання ОСОБА_7 – скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ст.126-1 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Любомльського районного суду від 29.04.2025 та з врахуванням п.5 ч.1 ст.72 КК України, що одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, призначити остаточне покарання ОСОБА_7  у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
В решті вирок суду – залишити без змін.
Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий 

Судді: