Справа № 344/21532/25 
Провадження № 22-ц/4808/1099/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря   Кузнєцова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Західноукраїнська будівельна компанія», Івано-Франківська державна нотаріальна контора про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання корпоративних прав товариства, видати дозвіл на подання заяви про прийняття спадщини через представника на підставі довіреності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2026 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Західноукраїнська будівельна компанія», Івано-Франківська державна нотаріальна контора про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання корпоративних прав товариства, видачу дозволу на подання заяви про прийняття спадщини через представника на підставі довіреності.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 був засновником та єдиним учасником товариства з 18.11.2014 року, після смерті якого позивачка вважала, що все майно померлого перейшло його дружині ОСОБА_2 , а тому не подавала заяву про прийняття спадщини протягом 6-ти місяців після смерті брата. Позивачка перебуваючи за кордоном, прибула у 2024 році в Україну і дізналася про те, що дружина спадщину на корпоративні права товариства не прийняла. Директор ТОВ «Західноукраїнська будівельна компанія» ОСОБА_4 також перебуває у США, а тому товариство фактично паралізоване, тому бажає оформити корпоративні права. Після усного звернення до нотаріуса їй було відмовлено.
Просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її брата ОСОБА_3 . Визнати за нею право на спадкування корпоративних прав ТОВ «Західна Українська Будівельна Компанія». Дозволити подання заяви про прийняття спадщини через представника її сина ОСОБА_5 на підставі нотаріальної довіреності від 26.11.2024 року.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу спірних правовідносин та звів розгляд справи виключно до формального питання щодо пропуску строку для прийняття спадщини.
Суд обмежився констатацією факту подання відповідачем заяви про прийняття спадщини, не встановивши при цьому чи входила частка у статутному капіталі ТОВ до складу спадщини у належному обсязі; чи було оформлено право на неї у встановленому законом порядку; чи здійснювались будь-які дії щодо реалізації прав учасника товариства та чи не залишився актив фактично неврегульованим.
Належність зазначеної частки спадкодавцеві на момент відкриття спадщини підтверджується матеріалами справи. 
Позивачка не просила визнати за нею право власності на частку у статутному капіталі товариства та не просить замінити спадкоємця першої черги поза межами спадкової процедури.
Позовна вимога спрямована на усунення перешкоди для реалізації спадкового права шляхом визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також на встановлення правового статусу спірного активу як такого, що входить до складу спадщини.
Суд першої інстанції фактично розглянув заявлені вимоги як такі, що спрямовані на безпосереднє набуття позивачем корпоративних прав, тоді як їх зміст зводиться до забезпечення доступу до спадкової процедури та усунення перешкод у реалізації спадкового права.
Неправильне визначення характеру позовних вимог призвело до викривлення предмета доказування та до відмови у позові з підстав, які не стосуються суті заявлених вимог.
Суд не дослідив склад спадщини в частині частки у статутному капіталі товариства, не встановив, чи було оформлено право на зазначену частку спадкоємцем першої черги, не з`ясував чи охоплювалось фактичним оформленням спадщини право на спірний корпоративний актив.
Суд першої інстанції звів оцінку поважності причин пропуску строку до формального висновку про те, що перебування позивача за кордоном саме по собі не є поважною причиною.
Однак такий підхід суперечить судовій практиці, відповідно до яких поважність причин пропуску строку повинна оцінюватися з урахуванням сукупності конкретних обставин, а не шляхом формального застосування одного критерію.
Суд не врахував, що пропуск строку був зумовлений сукупністю обставин, зокрема добросовісною поведінкою позивача, її перебуванням за межами України та обґрунтованим переконанням, що спадкові права у тому числі щодо корпоративного активу, реалізуються належним чином.
Поведінка відповідача формувала у позивача обґрунтоване очікування належного оформлення спадщини, що відповідно може визнаватись поважною причиною пропуску строку.
Отже, оцінка причин пропуску строку здійснена судом формально без дослідження їх сукупності, взаємозв`язку та впливу на можливість реалізації спадкових прав, свідчить про неправильне застосування ст.1272 ЦК України.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачка здійснювала погашення боргів товариства, вживала заходів для збереження майнового активу, діяла як особа, зацікавлена у збереженні спадкового майна
Проте суд не надав їм жодної правової оцінки, чим порушив принцип оцінки доказів у їх сукупності. Суд не дослідив чи відбулося фактичне набуття та реалізація прав на корпоративний актив.
Суд фактично виходив із того, що подання відповідачем заяви про прийняття спадщини виключає будь-який правовий інтерес позивача, такий висновок є помилковим.
Суд, відмовивши у задоволенні позову не надав правової оцінки стану правової невизначеності щодо спірного активу та не визначив жодного способу його врегулювання. Не врахував, що позивачка обґрунтовано виходила з того, що спадщина прийнята спадкоємцем першої черги та оформлюється у встановленому законом порядку, у тому числі щодо корпоративного активу.
Момент виникнення спору пов`язаний не з відкриттям спадщини, а з виникненням об`єктивної неможливості реалізації спадкового права, що не було враховано судом першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно ототожнив момент смерті спадкодавця з моментом виникнення спору, не врахувавши фактичні обставини та поведінку сторін, що призвело до виникнення спору щодо можливості реалізації прав на цей актив.
У сукупності зазначені порушення свідчать про передчасність висновків суду першої інстанції та неможливість визнання такого рішення законним і обґрунтованим.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
ОСОБА_1 направила апеляційному суду письмове клопотання про витребування з відповідного органу ДРАЦС доказів, зокрема, копії актового запису про народження ОСОБА_3 або витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо його народження або інші документи, що підтверджують дані про його батьків.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки таке не заявлялося в суді першої інстанції, у матеріалах справи відмову цього органу в наданні таких документів чи відомостей. Крім того, відсутня необхідність у витребуванні таких доказів за наявності у справі заяви відповідачки (а.с. 62) у якій вона не заперечувала проти слухання справи за її відсутності та не спростовувала факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що посвідчується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно 23.10.2025 (а.с.8).
ОСОБА_1 в позовній заяві стверджує, що вона є рідною сестрою померлого брата. Позивачка вказувала, що ОСОБА_3 був засновником та єдиним учасником товариства з 18.11.2014 року, після смерті якого позивач вважала, що все майно померлого перейшло його дружині ОСОБА_2 , а тому не подавала заяву про прийняття спадщини протягом 6-ти місяців після смерті брата.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та ГО, згідно якого засновником товариства є ОСОБА_3 , керівник - ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_3 володів корпоративними правами ТОВ «Західноукраїнська будівельна компанія» (а.с. 16). Також було долучено і статут даного товариства та протокол загальних зборів товариства від 18.11.2014 (а.с. 17-20).
В матеріалах справи міститься рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року про стягнення з товариства в дохід місцевого бюджету 6 216,19 грн податкового боргу та відкриття виконавчого провадження щодо цього боргу (а.с. 11-15).
Встановлено, що судом першої інстанції було витребувано інформацію від приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. щодо спадкової справи та наявних спадкоємців, наявних після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та отримано 02.04.2026 інформацію, що із заявою про прийняття спадщини за законом на все спадкове майно 27.10.2021 звернулася дружина померлого ОСОБА_2 , в подальшому була заведена спадкова справа, видані свідоцтва на майно, на яке надала документи спадкоємиця. Інші спадкоємці до нотаріуса не зверталися (а.с. 67).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Визначення додаткового строку для прийняття спадщини залежить від поважності причини пропуску основного (шість місяців) строку.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
У частині третій статті 1272 ЦК України зазначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
При оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
При цьому, правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини через перебування в т.ч. за кордоном - відсутні, якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви до нотаріуса не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини (у разі доведення її певної черги), що на переконання суду не є причиною, пов`язаною з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення дій, подання до нотаріальної контори заяви, для прийняття спадщини у встановлений законом строк. 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц, від 10 вересня 2021 року у справі № 179/2076/19.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно керуватися тим, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга – це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої – п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
Відмовляючи  ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають, оскільки спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину в повному обсязі і не зверталася до нотаріуса в шестимісячний строк із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь інших осіб.
Суд встановив, що позивачка володіла даними про настання смерті ОСОБА_3 у 2021 році, мала можливість скористатись правом подати заяву про прийняття спадщини. Однак разом з тим, згідно отриманих судом першої інстанції доказів вбачається, що ОСОБА_2 подала заяву на спадкування всього належного померлому чоловіку майна. Отже, відповідачка вправі, як спадкоємець першої черги, отримати все належне спадкодавцю майно та в подальшому вчинити будь які розпорядчі дії щодо переоформлення такого майна.
Суд чітко вказав у своєму рішенні що за наведених обставин справи неможливо встановити існування вказаних позивачкою поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки нею не надано суду жодного доказу звернення до нотаріуса та отримання відмови за пропуском строку звернення. При цьому для подання заяви про прийняття спадщини не є обов`язковою присутність фізичної особи у нотаріуса. Спадкоємець має право направити нотаріусу таку заяву засобами поштового зв`язку, а вимога про звернення із такою заявою за довіреністю іншій особі суперечить вимогам чинного законодавства, яке регулює спадкові правовідносини.
Щодо доводів про визнання за позивачкою корпоративних прав ТОВ «Західноукраїнська будівельна компанія» то суд вказав, що визнання корпоративного права товариства у разі смерті засновника, визначається нормами Цивільного кодексу України щодо порядку спадкування.
При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього в т.ч. виникає обов`язок погасити заборгованість спадкодавця, проте виключно у межах вартості отриманого у спадщину майна.
Зокрема, суд першої інстанції вказав про те, що добровільне погашення боргу товариства позивачкою, не підтверджує обов`язок визнати за нею корпоративні права. 
Перебування керівника товариства ОСОБА_4 за кордоном не спричиняє неможливість здійснювати ті дії, які передбачені статутом та не є підставою визнання корпоративних прав на товариство за позивачем. 
Тому саме відповідачка, прийнявши все майно після смерті чоловіка, розпоряджається отриманими законом правами та обов`язками в т.ч. правом відчуження належного їй спадкового майна.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу спірних правовідносин та звів розгляд справи виключно до формального питання щодо пропуску строку для прийняття спадщини та не дослідив склад спадщини, не встановив чи було оформлено право на визначену частку спадкоємцем першої черги, не з`ясував чи охоплювалось фактичним оформленням спадщини право на спірний корпоративний актив є необґрунтованими і спростовуються зібраними у справі доказами.
Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням та необхідності переоцінки апеляційним судом доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 20 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин