ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2026  м.Дніпро Справа № 904/5252/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Приватного підприємства "Харківенергоресурс" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 (суддя: Татарчук В.О.) у справі № 904/5252/25
за позовом: Криворізької міської ради (площа Молодіжна, будинок 1, місто Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50101; ідентифікаційний код юридичної особи 33874388)
до відповідача: Приватного підприємства "Харківенергоресурс" (вулиця Прорізна, будинок 87/16, місто Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50019; ідентифікаційний код юридичної особи 35229781)
про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Криворізька міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Харківенергоресурс" (далі - ПП "Харківенергоресурс"), у якій просила суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави в розмірі 134 011,03 грн та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088 фактично перебуває у користуванні відповідача без достатньої правової підстави. Відповідач у період з 30.09.2024 по 31.12.2024 користувався зазначеною земельною ділянкою без укладання договору оренди та не сплачував при цьому плату у відповідному розмірі, що позбавило Криворізьку міську раду, як власника землі, права отримувати від цієї ділянки дохід у розмірі орендної плати.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 позовні вимоги Криворізької міської ради до Приватного підприємства "Харківенергоресурс" про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави в розмірі 134 011,03 грн задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Приватного підприємства "Харківенергоресурс" (50019, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Прорізна, буд. 87/16, ідентифікаційний код 35229781) на користь Криворізької міської ради (50101, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, буд. 1, ідентифікаційний код 33874388) 134 011,03 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою та 3 633,60 грн витрат по сплаті судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що за відповідачем на праві приватної власності з 30.09.2024 зареєстровано будівлю за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Прорізна, 87/16, розташовану на земельній ділянці площею 0,8788 га з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088. Суд першої інстанції зазначив, що у період з 30.09.2024 по 31.12.2024 між Криворізькою міською радою та ПП "Харківенергоресурс" не існувало договірних правовідносин щодо зазначеної земельної ділянки.
Суд першої інстанції, посилаючись на принцип платного використання землі, передбачений статтею 206 Земельного кодексу України, та на положення статей 1212– 1214 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна є фактичним користувачем земельної ділянки, на якій цей об`єкт розташований. Суд зазначив, що до моменту оформлення права на земельну ділянку відносини з фактичного користування нею без укладення договору оренди є за своїм змістом кондикційними, а фактичний користувач зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки безпідставно збережені кошти. При цьому суд послався на численну практику Верховного Суду, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 та інші.
Суд першої інстанції встановив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 16 814 256,16 грн, ставка орендної плати відповідно до рішення Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 506 становить 3,0% від нормативної грошової оцінки, а за інформацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відповідач за спірний період не визначає податкові зобов`язання за зазначену земельну ділянку. Суд перевірив розрахунок позивача, порушень не встановив, а відповідач контррозрахунку не надав. За результатами розгляду суд задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Приватне підприємство "Харківенергоресурс" (апелянт) подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що власником земельної ділянки площею 0,8788 га з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Прорізна, 87/16, є не Криворізька міська рада, а територіальна громада міста Кривого Рогу, інтереси якої має представляти місцева рада як орган місцевого самоврядування. Відповідно до частини 3 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом. Тому, на думку апелянта, позивачем має бути зазначено територіальну громаду міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради.
Скаржник вказує, що справа стосується стягнення грошової суми у вигляді плати за землю, яка є податковим платежем і має адмініструватися державними податковими органами в порядку, визначеному Податковим кодексом України. У зв`язку з цим до участі у справі мало бути залучено Головне управління податкової служби у Дніпропетровській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в порядку статті 50 ГПК України, чого здійснено не було.
ПП "Харківенергоресурс" стверджує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів фактичного користування відповідачем зазначеною земельною ділянкою. Як доказ суд дослідив лише довідку про наявність у відповідача права власності на будівлю за адресою вулиця Модрівська, 87/16, при цьому суду не надано жодного доказу того, що вулиця Модрівська і вулиця Прорізна є одним і тим же об`єктом. Будь-яких доказів щодо зміни назви вулиці судом не досліджено.
Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції автоматично погодився із правильністю розрахунку суми стягнення, не навівши в судовому рішенні формули такого розрахунку, що вказує на невмотивованість рішення.
Скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а також має місце неповне з`ясування фактичних обставин судом першої інстанції, що потягло за собою протиправне рішення. Апелянт посилається на статтю 277 ГПК України як на підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення у справі; недоведеність обставин, що мають значення у справі, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Криворізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ПП "Харківенергоресурс" та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25 - без змін, посилаючись на наступне:
Щодо доводу апелянта про неналежного позивача, Криворізька міська рада зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи місцевого самоврядування в межах, визначених Основним Законом. Та обставина, що позивачем зазначено Криворізьку міську раду, а не територіальну громаду, не є порушенням, оскільки міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси громади та наділені повноваженнями здійснювати права власника від її імені. Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України територіальні громади реалізують право на землі комунальної власності безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем у судах загальної юрисдикції. Позивач також посилається на Європейську хартію місцевого самоврядування, зокрема статті 3, 4, 11, відповідно до яких органи місцевого самоврядування мають право використовувати засоби правового захисту для забезпечення вільного здійснення своїх повноважень.
Щодо необхідності залучення третьої особи - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, позивач зазначає, що апелянт був зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» з 10.04.2025, провадження у справі відкрито 22.09.2025, тому відповідач був обізнаний про хід судового провадження та міг самостійно заявити відповідне клопотання, проте не надав до суду жодних пояснень, заперечень чи клопотань. При цьому відсутні підстави для залучення податкового органу як третьої особи, оскільки рішення у справі жодним чином не вплине на його права та обов`язки. Міська рада виступає як представницький орган власника землі — територіальної громади, що дає їй право на звернення до суду в порядку, встановленому ГПК України.
Стосовно доводу про недоведеність фактичного користування земельною ділянкою, позивач зазначає, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав від 22.07.2025 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (на теперішній час - вул. Прорізна), буд. 87/16, розміщена будівля, яка у період з 30.09.2024 до 31.12.2024 на праві власності була зареєстрована за ПП "Харківенергоресурс". Позивач посилається на принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований, та на правові висновки Верховного Суду, зокрема постанову Касаційного господарського суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та постанову від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, згідно яких із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник стає фактичним користувачем земельної ділянки, а до моменту оформлення права на земельну ділянку кошти є безпідставно збереженими. Щодо перейменування вулиці, позивач зазначає, що на сторінці 3 позовної заяви є посилання на Розпорядження голови обласної державної адміністрації від 19.05.2016 № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області», яким вулицю Модрівська перейменовано на вулицю Прорізна, і зазначене розпорядження є у публічному доступі.
Стосовно правильності розрахунку заборгованості, позивач зазначає, що суд вказав про здійснення перевірки наданого розрахунку, порушень не виявлено. Формула обчислення розміру орендної плати та безпідставно збережених коштів передбачена на законодавчому рівні. Розрахунок виконано Департаментом регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради з урахуванням витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, рішення Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 506 та листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. Відповідачем контррозрахунок наданий не був.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи від 08.12.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.01.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/5252/25.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Харківенергоресурс" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25 для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: Земельна ділянка площею 0,8788 га з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088, розташована по вул. Прорізна, 87/16 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, є сформованою з 28.03.2017, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001467152025 від 22.07.2025. За відповідачем на праві приватної власності з 30.09.2024 зареєстровано будівлю за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (нова назва - Прорізна), 87/16, реєстраційний номер майна: 175671512110, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2025 № 436308705. Рішенням Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 523, яке набрало чинності 01.01.2022, затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу. Рішенням Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 506 встановлено ставки орендної плати за землю, зокрема для цільового призначення секції 11.02 - 3,0% від нормативної грошової оцінки. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088 складає 16 814 256,16 грн відповідно до витягу з технічної документації від 05.09.2023. За інформацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (лист від 14.05.2025 № 23044/5/4-36-04-15-11) за земельну ділянку з кадастровим номером 1211000000:08:158:0088 за період з 30.09.2024 до 31.12.2024 відповідач не визначає податкові зобов`язання. У період з 30.09.2024 по 31.12.2024 між Криворізькою міською радою та ПП "Харківенергоресурс" не існувало договірних правовідносин щодо зазначеної земельної ділянки.
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
У пунктах «б», «в», «є» статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Згідно із частиною другою статті 20 ЗК України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 ГПК України.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття “сторона у спорі” може не бути тотожним за змістом поняттю “сторона у процесі”: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).
Відповідно до частини першої статті 169 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
За наведеного колегія суддів виснує, що саме міська рада є суб`єктом владних повноважень та юридичною особою публічного права, яка наділена процесуальною правоздатністю звертатися до суду для захисту прав та інтересів територіальної громади. Територіальна громада не є окремим учасником господарського процесу, відмінним від ради, який повинен зазначатися як самостійний позивач. Крім того, Закон не встановлює обов`язку зазначати позивачем «територіальну громаду в особі міської ради», оскільки представництво інтересів територіальної громади вже є законодавчо визначеною функцією міської ради. 
Криворізька міська рада є належним позивачем у цій справі, а наведені відповідачем заперечення не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а порядок справляння такої плати визначається законом.
Колегія суддів враховує, що відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно та справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Таким чином, орендна плата має подвійну правову природу: з одного боку, вона є істотною умовою договору оренди землі, а з іншого - обов`язковим податковим платежем. Саме тому при визначенні порядку її справляння та розміру підлягають застосуванню не лише норми цивільного та земельного законодавства, а й приписи Податкового кодексу України. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №635/4233/19.
Згідно з положеннями Податкового та Бюджетного кодексів України плата за землю зараховується до відповідного місцевого бюджету за місцезнаходженням земельної ділянки та є одним із джерел формування доходів загального фонду бюджету територіальної громади.
Враховуючи місце розташування спірної земельної ділянки, саме Криворізька міська рада є суб`єктом, до якого повинні надходити кошти від її використання, а відтак є належним носієм майнового інтересу щодо стягнення плати за користування земельною ділянкою.
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області не є стороною спірних правовідносин, не наділене будь-якими правами чи обов`язками щодо предмета спору, а судове рішення у цій справі не вплине на його права чи обов`язки. Відтак доводи відповідача щодо необхідності залучення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до участі у справі є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у позові або зміни складу учасників справи.
Щодо доводів ПП "Харківенергоресурс" про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів фактичного користування відповідачем зазначеною земельною ділянкою. Як доказ суд дослідив лише довідку про наявність у відповідача права власності на будівлю за адресою вулиця Модрівська, 87/16, при цьому суду не надано жодного доказу того, що вулиця Модрівська і вулиця Прорізна є одним і тим же об`єктом. Будь-яких доказів щодо зміни назви вулиці судом не досліджено, колегія суддів зазначає наступне. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Як убачається з матеріалів справи, Відповідач не заперечує факту належності йому на праві власності будівлі, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Модрівська (нині — вул. Прорізна), 87/16, не стверджує, що вулиці Модрівська та Прорізна є різними об`єктами вулично-дорожньої мережі, не надає доказів існування іншої земельної ділянки, на якій розташований належний йому об`єкт нерухомості, а також не спростовує посилання позивача на розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19.05.2016 № Р-223/0/3-16, яким здійснено перейменування відповідної вулиці.
Відповідні доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях про недостатність доказової бази позивача та не підтверджені належними і допустими в розумінні статтей76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами на їх спростування.
За правилами статей 13, 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України саме сторона, яка заперечує встановлені судом обставини, повинна надати докази на підтвердження своїх заперечень. Саме лише посилання на те, що позивачем нібито не доведено певні обставини або що суд їх належним чином не дослідив, без наведення власних доказів чи спростування вже наявних у матеріалах справи доказів, не відповідає принципу змагальності сторін та не може бути достатньою підставою для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів виснує, що надані позивачем докази є більш вірогідними, ніж доводи апеляційної скарги, які не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому підстав для переоцінки встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у цій частині не вбачається.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що: «По четверте, суд першої інстанції автоматично погодився із правильністю розрахунку суми стягнення грошової суми, не навівши в судовому рішенні формули такого розрахунку, що вказує на невмотивованість цього рішення.
Із наведенного вбачається, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а також вбачається неповне зясування фактичних обставин судом першої інстанції, що потягло за собою протиправне рішення.» з огляду на наступне:
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 12.10.2023 у справі 308/3956/15-ц та від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц.
Позивачем до позовної заяви додано розрахунок безпідставно збережених коштів, здійснений на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, рішення Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 506 щодо ставок орендної плати та з урахуванням періоду фактичного користування земельною ділянкою. Зазначений розрахунок був предметом дослідження суду першої інстанції, який, перевіривши його відповідність матеріалам справи, дійшов висновку про правильність визначення суми, що підлягає стягненню, що відобразив у своєму рішенні.
Відповідач, заперечуючи правильність здійсненого позивачем розрахунку, не навів жодних конкретних доводів щодо неправильності його окремих складових, не оспорив нормативну грошову оцінку земельної ділянки, застосовану ставку орендної плати, період користування земельною ділянкою чи арифметичні дії, покладені в основу розрахунку, а також не подав власного контррозрахунку.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія висгу, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного підприємства "Харківенергоресурс" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 542,00 грн покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Харківенергоресурс" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2025 у справі № 904/5252/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 542,00 грн покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус