ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1775/26
08 вересня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Фізична особи-підприємець ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якого діє адвокат Лукашова Ольга Євгеніївна, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – відповідач, або ГУ ДПС у Тернопільській області) у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №000/1733/2408 від 29.01.2026 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням до позивача застосовано штрафні санкції та нараховано пеню за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ). Так, 31.01.2024 позивачем подано податкову декларацію платника єдиного податку - ФОП за 2023 рік разом із Додатком 1 (відомості про доходи та суми нарахованого ЄСВ). Під час заповнення звітності допущено технічну (арифметичну) помилку: у показниках, що впливають на розрахунок ЄСВ, помилково було зазначено завищені значення (фактично — “зайвий нуль”), що автоматично призвело до завищення суми ЄСВ у декларації/Додатку 1. З метою самостійного виправлення помилки подано уточнюючу декларацію та уточнений Додаток 1 за 2023 рік (далі — “уточнююча звітність”), якими: сума ЄСВ за 2023 рік приведена до правильного розміру 17 688,00 грн, відображено зменшення раніше помилково задекларованих сум; ЄСВ за 2023 рік у належному (правильному) розмірі 17 688,00 грн сплачено позивачем. Із “Розрахунку штрафної санкції” видно, що нарахування зроблено саме через помилкову декларацію за 2023 рік. Крім того, суми, взяті ДПС як “недоїмка” (зокрема 44 220,00 грн) прямо відповідають помилковим показникам нарахування ЄСВ, сформованим первинною звітністю (розбиття по кварталах/частинах), що свідчить: ДПС застосувала штраф/пеню до помилково завищеної суми, яка не є належним зобов`язанням.
Позивач вважає, що помилка при зазначенні суми нарахованої заробітної плати, що призвела до автоматичного розрахунку по ЄСВ, яка в подальшому була виправлена, не може слугувати підставою для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасне перерахування ЄСВ, а тому оскаржене податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що в період з 20.02.2024 (граничний термін сплати самостійно узгодженого позивачем зобов`язання з єдиного внеску) по 14.03.2024 (дата подання уточнюючої податкової декларації платника) в інтегрованій картці платника з єдиного внеску обліковувалась заборгованість, яка виникла внаслідок несплати самостійно визначених зобов`язань за 2023 рік у Додатку 1 Відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця.
Оскільки, зобов`язання з єдиного внеску погашено з порушенням законодавчо встановленого строку (до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок), контролюючим органом винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 29.01.2026 №000/1733/2408 у сумі 35581,32 грн. (штраф - 31769,04 грн., пеня 3812,28 грн.). При цьому, ГУ ДПС у Тернопільській області нараховано пеню та штрафну санкцію ФОП ОСОБА_1 зважаючи на несвоєчасну сплату останнім єдиного внеску за період між 20.02.2024 (граничний строк сплати ЄСВ) та 14.03.2024 (дата подання уточнюючого звіту), оскільки вважає, що з моменту самостійного декларування суми єдиного соціального внеску, до його корегування шляхом подання уточнюючих показників звітності платника, існувала розрахована самостійно платником податків сума платежу, сплата якого до відповідного бюджету у встановлені строки здійснена не була, що в розумінні податкового законодавства є достатньою підставою для притягнення платника податків до відповідного виду відповідальності. 
Також відповідач зазначає, що позивач пропустив строк сплати самостійно задекларованої суми єдиного внеску, адже вчасно (до 20.02.2024) апріорі не виконав свого податкового обов`язку: ні щодо сплати єдиного внеску з суми нарахованого доходу/бази для нарахування ЄСВ у розрізі місяців у розмірі 67 000,00 грн. (на помилковості якої наполягає платник), ні щодо сплати «коректних» 6 700,00 грн., яка була відображена позивачем в уточнюючому розрахунку.
З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Рух справи у суді
Ухвалою суду від 30.03.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі відповідач отримав 30.03.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивач фізична особа-підприємець  ОСОБА_1 31.01.2024 подав податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №9379440378 за 2023 рік з Додатком 1 «Відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» у якій визначено зобов`язання по сплаті єдиного внеску у сумі 176 880,00 грн.
Відповідно до поданої звітності, 19.02.2024 в інтегрованій картці позивача за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 158 845,18 грн.
Позивачем 14.03.2024 подано уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №9385358753, у якій у якій визначено зобов`язання по сплаті єдиного внеску у сумі 17 688,00 грн.
Таким чином, в період з 20.02.2024 по 14.03.2024 (дата подання уточнюючої податкової декларації платника) в інтегрованій картці платника з єдиного внеску обліковувалась заборгованість, яка виникла внаслідок несплати самостійно визначених зобов`язань за 2023 рік у Додатку 1 Відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця.
Контролюючим органом винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 29.01.2026 №000/1733/2408 у сумі 35581,32 грн. (штраф - 31769,04 грн., пеня 3812,28 грн.).
Позивачем в порядку адміністративного оскарження подано скаргу на вказане рішення ГУ ДПС у Тернопільській області, яка рішенням ДПС України від 10.03.2026 №6205/6/99-000-06-01-06 залишена без задоволення.
Позивач не погодився з таким рішенням відповідача та звернувся до суду з цим позовом.
Матеріали справи містять довідку ГУ ДПС у Тернопільській області від 10.02.2026 №000/95/19-00-24-08, згідно з якою за період з 01.01.2023 по 31.12.2025 позивачем сплачено єдиний соціальний внесок: 12.03.2023 в сумі 4422,00 грн; 03.04.2023 в сумі 4422,00 грн; 05.07.2023 в сумі 4422,00 грн; 03.10.2023 в сумі 4422,00 грн; 23.01.2024 в сумі 4686,00 грн; 03.07.2024 в сумі 5280,00 грн; 25.10.2024 в сумі 5280 грн; 19.01.2025 в сумі 9619,00 грн; 05.09.2025 в сумі 5280,00 грн. 
Мотивувальна частина
Предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Отже, при розгляді цієї справи, суд має надати зазначеному рішенню Головного управління ДПС у Тернопільській області оцінку на предмет його відповідності верховенству права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма Основного Закону означає, що діяльність суб`єктів владних повноважень здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом.
Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464- VI).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 Закону №2464, встановлюється у розмірі 22% до визначеної статтею 7 Закону №2464 бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 Закону № 2464).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок для ФОП - платників ЄП (крім е-резидентів) нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ст.9 Закону №2464).
Згідно частини восьмої статті 9 Закону №2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до частини десятої статті 9 Закону №2464 днем сплати єдиного внеску вважається:
1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу або на єдиний рахунок - день списання банком, небанківським надавачем платіжних послуг або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на вказані рахунки;
2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком, небанківським надавачем платіжних послуг або іншим учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі.
Згідно частини дванадцятої статті 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону №2464 передбачено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску податковий орган застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум (п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464).
Згідно із частиною десятою статті 25 Закону №2464 на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
В контексті наведеного суд зазначає, що об`єктом правопорушення, визначеного частиною 10, пунктом 2 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464, є правовідносини щодо несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску.
Об`єктивна сторона даного правопорушення сформульована як бездіяльність - несплата грошових зобов`язань у передбачених Законом розмірах.
Відповідальність за приписами частини десятої, пункту 2 частини одинадцятої статті 25 цього Закону настає, якщо платник податків не сплатить або несвоєчасно сплатить передбачені Законом суми. В цьому випадку сума штрафу становитиме 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
При цьому помилка, яка виникла при обрахунку сум єдиного соціального внеску, що призвело до автоматично неправильного розрахунку по єдиному соціальному внеску, яка в подальшому була виправлена позивачем, не може слугувати підставою для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасне перерахування ЄСВ.
Подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №810/2809/15.
Як видно з матеріалів справи загальна сума задекларованого позивачем ЄСВ за 2023 рік, з урахуванням уточненої податкової звітності станом на 14.03.2024, складає 17 688 грн.
При цьому згідно з відомостями інтегрованої картки платника податків (довідка ГУ ДПС у Тернопільській області від 10.02.2026 №000/95/19-00-24-08) позивачем продовж 2023 року рівними платежами сплачено 17 688 грн. ЄСВ (12.03.2023 в сумі 4422,00 грн; 03.04.2023 в сумі 4422,00 грн; 05.07.2023 в сумі 4422,00 грн; 03.10.2023 в сумі 4422,00 грн).
Таким чином, позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску виконані вчасно, у встановлені Законом терміни для такої сплати, а тому з урахуванням поданої позивачем 14.03.2024 уточненої податкової звітності, відповідач на день прийняття оскарженого рішення (29.01.2026) не мав правових підстав для застосування до позивача штрафу та нарахування йому пені. Технічна помилка, допущена у податковій декларації платника єдиного податку, не є правопорушенням у розумінні частини десятої, пункту 2 частини одинадцятої Закону №2464, оскільки визначена позивачем сума грошового зобов`язання перерахована до бюджету у визначений Законом строк та у повному обсязі.
Отже, виходячи із встановлених судом обставини справи та системного аналізу наведених законодавчих норм, суд дійшов висновку про необґрунтоване нарахування позивачу пенні та застосування до нього штрафу за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску та визнає рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №000/1733/2408 від 29.01.2026 таким, що не відповідає критеріям законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду справи
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наслідками судового розгляду, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності прийняття оскаржуваного рішення 
Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та наведені положення законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.
Судові витрати
Згідно частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 139 КАС України визначені правила розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Частинами першою та третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.03.2026 №1.586918291.1.
Оскільки, позов задоволено повністю, суд стягує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1331,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №000/1733/2408 від 29.01.2026 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. 
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331 (тисячу триста тридцять одну гривню) 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 08 вересня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач:
- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003 код ЄДРПОУ 44143637). 

Головуючий суддя Юзьків М.І.