КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/6010/2026
справа №355/860/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чехова С.І., повне рішення складено 19 листопада 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, третя особа: Фермерське (селянське) господарство «Софія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Магнат-Агро1», про визнання незаконними та скасування рішень, про скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про визнання права на купівлю земельної ділянки, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання незаконними та скасування рішень, про скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про визнання права на купівлю земельної ділянки.
В обґрунтування позову вказує, що позивачка дізналася з офіційного сайту Баришівської селищної ради про прийняття рішення №2706-55-08 від 26 квітня 2024 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 площею 19,9993 га. Підставою припинення права користування рада зазначила смерть землекористувача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі цього рішення 30 квітня 2024 року державним реєстратором Посєвкіною Т.В. зареєстровано припинення права постійного користування земельною ділянкою, при цьому реєстраційні дії проведені до офіційного оприлюднення рішення ради.
Позивачка уважає зазначені рішення та дії незаконними, оскільки після смерті ОСОБА_2 , яка є бабусею позивачки, вона прийняла спадщину. Вказує, що земельна ділянка надана ОСОБА_2 у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту від 04.08.1994 серії КВ №1А000012.
Реалізуючи право, передбачене пунктом 6-1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, позивачка 12 лютого 2024 року звернулася до Баришівської селищної ради із заявою про надання дозволу на викуп спірної земельної ділянки.
11 квітня 2024 року земельна комісія рекомендувала відмовити у наданні дозволу, пославшись на відсутність свідоцтва про право на спадщину. 26 квітня 2024 року селищна рада розглянула питання про викуп земельної ділянки та про припинення права постійного користування нею, у результаті чого прийняла рішення про відмову позивачці у викупі та про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Позивачка уважає, що її право на викуп земельної ділянки як спадкоємиці порушено.
На думку позивачки, Баришівська селищна рада безпідставно дійшла висновку про припинення права постійного користування у зв`язку зі смертю землекористувача. Крім того, у рішенні не зазначено жодної із підстав припинення права користування земельною ділянкою, визначених статтею 141 Земельного кодексу України, серед яких така підстава як смерть землекористувача відсутня.
Зазначає, що правовідносини щодо викупу земельної ділянки регулюються статтями 116, 122, 127, 128 ЗК України, Законом України "Про звернення громадян" та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні". Звертає увагу, що відповідно до частини 5 статті 128 ЗК України підставою для відмови у продажу земельної ділянки може бути лише неподання документів, необхідних для прийняття рішення, подання недостовірних відомостей, заборона на передачу земельної ділянки у власність, банкрутство суб`єкта або відмова від укладення договору про авансовий внесок.
Як убачається з рішення ради та протоколу земельної комісії, підставою відмови у викупі стала відсутність свідоцтва про право на спадщину та посилання на рекомендації Держгеокадастру у Черкаській області. Позивачка зазначає, що така підстава не передбачена статтею 128 ЗК України, а рекомендації Держгеокадастру не є нормативно-правовим актом і не можуть визначати обсяг документів, необхідних для реалізації права на викуп земельної ділянки.
Отже, на думку позивачки, селищна рада діяла всупереч вимогам частини 2 статті 19 Конституції України, статті 128 ЗК України та статті 15 Закону України "Про звернення громадян", не навівши належних правових і фактичних підстав для відмови. 
Звертає увагу, що як спадкоємиця ОСОБА_2 набула усі права та обов`язки спадкодавця, у тому числі право на викуп земельної ділянки відповідно до пункту 6-1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України. Тому відмова у продажу земельної ділянки та припинення права постійного користування є незаконними і порушують її майнові права.
Крім того вказує, що державний реєстратор Посєвкіна Т.В. 30 квітня 2024 року зареєструвала припинення права постійного користування земельною ділянкою на підставі рішення ради, яке на той момент ще не було офіційно оприлюднене. З огляду на це позивачка уважає рішення державного реєстратора від 30 квітня 2024 року (індексний номер 72927688) про державну реєстрацію припинення іншого речового права незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Мотивуючи наведеним, просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення Баришівської селищної ради Київської області від 26 квітня 2024 року №2691-55-08 «Про відмову ОСОБА_1 у викупі земельної ділянки »;
- визнати незаконним та скасувати рішення Баришівської селищної ради Київської області від 26 квітня 2024 року №2706-55-08 від 26.04.2024 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області;
- визнати незаконним та скасувати рішення Баришівської селищної ради Київської області від 26 квітня 2024 року №2707-55-08 від 26.04.2024 року "Про надання згоди на укладання короткострокових договорів оренди земельних ділянок ТОВ "Агнат-Агро 1" в частині надання згоди на укладання короткострокового договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області;
- скасувати рішення державного реєстратора Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про державну реєстрацію припинення іншого речового права від 30.04.2024. індексний номер рішення: 72927688.
- визнати за ОСОБА_1 право на купівлю земельної ділянки загальною площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 відповідно до положень п. 6-1 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України.
- стягнути судові витрати.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на недоведеність позивачкою свого статусу спадкоємця, який надавав би їй право вимагати викупу спірної земельної ділянки без проведення земельних торгів. Суд установив, що ОСОБА_1 не надала свідоцтва про право на спадщину ані за законом, ані за заповітом, позивачка обмежилася лише довідкою нотаріуса про відкриття спадкової справи та наявність спадкових прав. Суд зробив висновок, що надана довідка не підтверджує належним чином набуття спадкових прав щодо спірного майна.
Суд вказав, що для реалізації права на придбання земельної ділянки без земельних торгів особа повинна підтвердити наявність у неї відповідного речового чи спадкового права на земельну ділянку або правонаступництво щодо такого права. Оскільки позивачка не надала документів, які б посвідчували її право на спадщину, суд дійшов висновку про відсутність належних доказів того, що вона стала правонаступником померлої особи, якій належало право постійного користування земельною ділянкою.
Також суд зазначив, що позивачкою не доведено її належність до фермерського господарства або наявність у неї статусу члена такого господарства, який би мав право клопотати про припинення права постійного користування земельною ділянкою, про визнання незаконним та скасування рішення на укладення короткострокових договорів оренди земельних ділянок, скасовування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іншого речового права.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.
Скаржниця зазначає, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стало визнання судом першої інстанції правомірності рішення Баришівської селищної ради про скасування права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , на ім`я якої в 1994 році було видано Державний акт на право користування землею КВ 1А 000012.
Зазначає, що після отримання державного акту на право користування землею КВ 1А000012 відповідно до статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Софія», засновниками якого стали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Одночасно господарство було взято на податковий облік, зокрема як платника земельного податку.
Вказує, що перехід права постійного користування до Селянського (фермерського) господарства «Софія» підтверджується довідками Управління Держкомзему у Баришівському районі Київської області та рішенням Баришівської селищної ради від 20 вересня 2019 року №636-16-07 про надання Селянському (фермерському) господарству «Софія» дозволу на розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки. З огляду на викладене, смерть ОСОБА_2 у 2009 році не могла бути законною підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою рішенням Баришівської сільської ради від 26 квітня 2024 року, оскільки з 1994 року таким користувачем фактично та юридично було Селянське (фермерське) господарство «Софія».
Крім того, право постійного користування земельною ділянкою є безстроковим та може бути припинене виключно з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України. Смерть особи серед таких підстав не передбачена. Отже, рішення Баришівської селищної ради від 26 квітня 2024 року №2706-55-08 прийнято поза межами визначених законом підстав і підлягало скасуванню як протиправне. Орган місцевого самоврядування може припинити право користування земельною ділянкою лише у порядку та за умов, встановлених статтями 141-149 ЗК України.
Стверджує, що суд безпідставно врахував доводи представника відповідача щодо нібито наявної заборгованості із сплати земельного податку, хоча така обставина не зазначалася в оскаржуваному рішенні ради як підстава припинення права користування. Єдиним доказом була довідка Управління фінансів та економічного розвитку Баришівської селищної ради від 23 жовтня 2024 року №302-24/184, яка підтверджує відсутність надходжень від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації земельного податку з фізичних осіб, але не свідчить про існування податкового боргу.
При цьому відповідно до статей 19? та 19? Податкового кодексу України контроль за правильністю нарахування та сплати податків належить виключно до компетенції контролюючих органів. Дані про наявність або відсутність податкового боргу можуть підтверджуватися лише інформацією таких органів, що надається у порядку, передбаченому абзацом сьомим підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України. Тому зазначена довідка Баришівської селищної ради не є належним та допустимим доказом відповідно до частини 4 статті 77 та частини 1 статті 78 ЦПК України.
Звертає увагу, що після державної реєстрації Селянського (фермерського) господарства «Софія» саме господарство стало землекористувачем спірної земельної ділянки площею 19,9993 га та належним платником земельного податку. До суду були подані платіжні документи, які підтверджують повну та своєчасну сплату земельного податку СФГ «Софія», що спростовує твердження відповідача про наявність будь-якої заборгованості.
Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 права на звернення до суду, оскільки згідно частини 1 статті 3 Закону України "Про фермерське господарство" та пункту 8.1 Статуту СФГ «Софія» членами фермерського господарства можуть бути члени сім`ї та родичі засновників. Членство ОСОБА_1 у СФГ «Софія» підтверджується рішенням загальних зборів засновників, оформленим протоколом №2 від 22 квітня 2009 року, а право представляти інтереси господарства - довіреністю від 08 серпня 2023 року.
Стверджує, що зазначені документи не подавалися до суду першої інстанції, оскільки питання щодо повноважень позивачки протягом усього розгляду справи не порушувалося та вперше поставлено під сумнів в мотивувальній частині рішення після завершення розгляду справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
12 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Баришівської селищної ради на апеляційну скаргу.
Заперечує проти доводів апеляційної скарги та вважає її необґрунтованою.
Вказує, що доводи скаржниці фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, повторення позиції, яка вже предметом дослідження суду першої інстанції, та припущень щодо можливості спадкування або фактичного користування земельною ділянкою.
Суд першої інстанції установив, що право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3220286500:19:058:0089 належало ОСОБА_2 на підставі державного акту від 04 серпня 1994 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 369441173 від 12 березня 2024 року. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сторонами не заперечується.
Водночас позивачка не надала свідоцтва про право на спадщину, яке відповідно до статей 1268, 1296, 1297 ЦК України є належним доказом набуття спадкових прав. Самі по собі родинні зв`язки не створюють речового права на земельну ділянку. Тому посилання скаржниці на лист приватного нотаріуса як на підтвердження переходу прав та обов`язків від померлої особи є юридично помилковими.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за відсутності підтвердженого правонаступництва позивач не набув статусу землекористувача та не може реалізовувати права щодо спірної земельної ділянки, у тому числі претендувати на її придбання без проведення земельних торгів.
Крім того, відповідно до Податкового кодексу України обов`язок із сплати земельного податку покладається на власника або землекористувача. Матеріалами справи підтверджено, що після смерті ОСОБА_2 земельний податок не сплачувався належним суб`єктом, що підтверджується довідками Управління фінансів та економічного розвитку Баришівської селищної ради від 23 жовтня 2024 року № 02-24/183 та № 02-24/184.
Надані скаржницею платіжні документи стосуються СФГ «Софія» через ОСОБА_4 , який не є стороною спірних правовідносин, а тому відповідно до статті 76 ЦПК України не є належними та допустимими доказами. Сплата коштів іншими особами після смерті землекористувача не може вважатися належним виконанням його податкового обов`язку та не породжує правових наслідків щодо збереження чи переходу права постійного користування земельною ділянкою.
Отже, за відсутності належного правонаступника після смерті ОСОБА_2 , відсутності у позивачки статусу землекористувача та з урахуванням факту систематичної несплати земельного податку Баришівська селищна рада правомірно прийняла рішення від 26 квітня 2024 року № 2706-55-08 про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Мотивуючи наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.
5. Позиція учасників справи.
03 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , які в цілому дублюють твердження та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні адвокат Коцупатрий О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.
Представниця Баришівської селищної ради Броварського району Київської області ? Дорофєєва К.І. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Коцупатрого О.М., пояснення представниці відповідача - Дорофєєвої К.І., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 05 травня 1995 року убачається, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 (том 1 а.с. 20).
З даних свідоцтва про народження НОМЕР_2 убачається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та є донькою ОСОБА_2 (том 1 а.с. 21).
З даних свідоцтва про смерть НОМЕР_3 убачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 22).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть НОМЕР_4 (том 1 а.с. 23).
З даних копії листа №8/02-14 від 26 січня 2024 року убачається, що приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Лялик О.В. підтверджує, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 25).
Матеріали справи містять копію державного акту на право постійного користування землею серії КВ №1А000012, відповідно до даних якого убачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення Баришівської районної ради народних депутатів Баришівського району Київської області від 30 березня 1994 року надано право на постійне користування земельною ділянкою площею 20 га (а.с. том 1 а.с. 26 ).
З даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку убачається, що кадастровий номер земельної ділянки 3220286500:19:058:0089, місце розташування Київська область, Баришівський район, Баришівська селищна рада Рудницький старостинський округ, площа 19,9993, нормативна грошова оцінка 370998,76 гривень, власник Баришівська селищна рада (том 1 а.с.27-37).
З даних копії витягу з Державного реєстру речових прав убачається, що правокористувачем земельної ділянки кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 площа 19,9993 га, індексний номер 72020590 від 12 березня 2024 року є ОСОБА_2 , Державний акт на право постійного користування землею, серія та номер КВ №1А000012 (том-1 а.с.38).
Рішенням Баришівської селищної ради Броварського району Київської області VIII скликання №2706-55-08 від 26 квітня 2024 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" припинено право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 загальною площею 19,9993 га у зв`язку із смертю користувача (том 1 а.с. 39).
26 квітня 2024 року рішенням Баришівської селищної ради Броварського району Київської області №2691/55-05 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп земельної ділянки площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 для ведення фермерського господарства на території Рудницького старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки (том 1 а.с. 41).
Рішенням Баришівської селищної ради №2707-55-08 від 26 квітня 2024 року надано згоду ТОВ "Магнат-Агро 1" на укладення короткострокових договорів оренди земельних ділянок, в тому числі ділянки площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 для ведення фермерського господарства на території Рудницького старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області терміном на 11 місяців. Встановлено розмір орендної плати 20% від нормативної грошової оцінки землі (том 1 а.с. 42).
Наказом Міністерства Юстиції України №1983/7 від 05 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні скарги керівника Селянського (фермерського) господарства "Софія" Варениченка Володимира Павловича від 24 травня 2024 року, оскільки рішення від 02 травня 2024 року №72927688 державного реєстратора Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області Посєвкіної Т.В. відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав (том 1 а.с. 94).
Матеріали справи містять копії квитанцій про оплату земельного податку за 2020 - 2024 року, відповідно до даних яких платником земельного податку вказано СФГ "Софія" (том 2 а.с. 145-149).
З даних довідки №02-24/183 від 23 жовтня 2024 року, виданої управлінням фінансів та економічного розвитку Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, убачається, що кошти по КБК 18010700 "Земельний податок з фізичних осіб" від ОСОБА_1 в період з 2021 року по 23 жовтня 2024 року не надходили (том 1 а.с. 160).
З даних довідки №02-24/184 від 23 жовтня 2024 року, виданої управлінням фінансів та економічного розвитку Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, убачається, що кошти по КБК 18010700 "Земельний податок з фізичних осіб" від ОСОБА_5 в період з 2021 року по 23 жовтня 2024 року не надходили (том 1 а.с. 161).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Згідно частини 1 статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка вказує, що вона як спадкоємиця ОСОБА_2 набула усі права та обов`язки спадкодавця, у тому числі право на викуп земельної ділянки відповідно до пункту 6-1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. Відтак таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
26 квітня 2024 року рішенням Баришівської селищної ради Броварського району Київської області №2691/55-05 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп земельної ділянки площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 для ведення фермерського господарства на території Рудницького старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки.
Відповідно до пункту 6-1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, зокрема, унормовано, що право купівлі земельної ділянки відповідно до цього пункту також мають громадяни України - спадкоємці громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної чи комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, якщо такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними. Громадяни України та юридичні особи, що здійснюють купівлю земельних ділянок сільськогосподарського призначення відповідно до цього пункту, мають відповідати вимогам, визначеним цим Кодексом до набувачів земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Разом з тим, апеляційний суд вказує на таке.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом цього строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1272 ЦК України).
В цивільному процесі чітко не виділяються «стандарти доказування», які слугують для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною.
В свою чергу Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Виходячи із змісту статей 12, 81 ЦПК України (див. пункт 59), прослідковується наближеність порядку доказування до стандарту «балансу вірогідностей» (balance of probabilities).
Стандарт доказування «баланс вірогідностей» передбачає необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тест на перевірку «балансу вірогідностей» залежно від обставин справи полягає в тому, що доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).
На підтвердження статусу спадкоємиці майна після смерті ОСОБА_2 позивачка посилається лише на дані листа №8/02-14 від 26 січня 2024 року, згідно якого приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Лялик О.В. підтверджує, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Проте, сам по собі такий лист не може підтверджувати факт прийняття спадщини, належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивачкою не надано та не доведено, що Баришівській селищній раді Броварського району Київської області надано необхідні документи для позитивного вирішення питання. При цьому, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції стороною позивачки не заявлялось клопотань про витребування матеріалів спадкової справи, не обґрунтовано підстав виникнення права на спадщину (за правилами статті 1268 ЦК України або статті 1269 ЦК України тощо), а також не мотивовано підстав не отримання протягом тривалого часу свідоцтва про право на спадщину, на що правильно вказав суд першої інстанції.
Апеляційний суд зазначає, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, проте для вирішення питання щодо викупу земельної ділянки спадкоємцем є необхідним доведення відповідного статусу, чого позивачкою зроблено не було, відтак відсутні підстави для визнання незаконним рішення Баришівської селищної ради Броварського району Київської області №2691/55-05 від 26 квітня 2024 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп земельної ділянки площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 для ведення фермерського господарства на території Рудницького старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стало визнання судом першої інстанції правомірності рішення Баришівської селищної ради про скасування права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , є помилковими, оскільки в задоволенні вимоги про визнання недійсним рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп земельної ділянки площею, з підстав недоведення наявності у позивачки статусу спадкоємиці. Такий висновок суду доводами апеляційної скарги не спростовано, при цьому, в апеляційній скарзі скаржниця не посилається. на докази, які б свідчили про набуття позивачкою прав та обов`язків спадкоємиці після смерті 
ОСОБА_2 скаржниці в частині податкових зобов`язань апеляційний суд оцінку не надає, оскільки вказані обставини не впливають на вирішення цього спору з урахуванням його предмету та підстав.
Окрім того, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вказує на таке.
Згідно даних Статуту Селянського (фермерського) господарства «Софія», затвердженого загальними зборами засновників від 21 грудня 2006 року, протокол №2, СФГ є юридичною особою з моменту його державної реєстрації Баришівською райдержадміністрацією Київської області від 23.12.1996 року, засновниками СФГ є громадяни України: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (чоловік ОСОБА_3 ), ОСОБА_2 (мати ОСОБА_3 ) ( том 2 а.с. 58-62).
Відповідно до пункту 4.1. Статуту до складу земель СФГ входять: земельна ділянка площею 20 га, що виділена в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства на ім`я ОСОБА_2 (Державний Акт серія КВ 1А000012); земельні ділянки, що належать засновникам і членам СФГ на праві приватної власності, в тому числі земельна ділянка площею 2,05 га, що є власністю ОСОБА_2 (Державний Акт серія НА №470852); земельні ділянки, що використовуються господарством на умовах оренди; земельні ділянки, що належать на праві власності СФГ як юридичній особі.
Відповідно до пункту 4.2. Статуту права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності засновників і членів фермерського господарства, здійснює СФГ.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (14-63цс20) сформулювала такі висновки:
«Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.
Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець» .
Таким чином слід зробити висновок, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Відтак право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 площа 19,9993 га, наданої ОСОБА_2 згідно Державного акта серія КВ1А 000012 для ведення фермерського господарства, не припинилось зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством «Софія», до якого воно перейшло після створення цього фермерського господарства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Отже суд першої інстанції зробив правильний висновок, що у цьому випадку право оскарження рішення Баришівської селищної ради Броварського району Київської області VIII скликання №2706-55-08 від 26 квітня 2024 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" та рішення Баришівської селищної ради №2707-55-08 від 26 квітня 2024 року про надання згоди ТОВ "Магнат-Агро 1" на укладення короткострокових договорів оренди земельних ділянок, в тому числі ділянки площею 19,9993 га, кадастровий номер 3220286500:19:058:0089 для ведення фермерського господарства на території Рудницького старостинського округу Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, належить СФГ «Софія», яке є користувачем цієї земельної ділянки.
Посилання скаржниці на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 права на звернення до суду, оскільки членство ОСОБА_1 у СФГ «Софія» підтверджується рішенням загальних зборів засновників, оформленим протоколом №2 від 22 квітня 2009 року, а право представляти інтереси господарства - довіреністю від 08 серпня 2023 року, відхиляється апеляційним судом, оскільки позов пред`явлено фізичною особою ОСОБА_1 у своїх інтересах з посиланням на спадкові правовідносини, а не як представником юридичної особи СФГ «Софія».
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 27 липня 2026 року. 

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова