ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/2722/25 пров. № А/857/33305/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (суддя – Грицюк Р.П., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складення повного рішення – 09.07.2025), 
в адміністративній справі №500/2722/25 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , 
про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, 

встановив:

У травні 2025 року позивач Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - Тернопільське ОВ ФСЗОІ) звернулося в суд з адміністративним позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ), в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарську санкцію в сумі 79754,74 грн та пеню в сумі 877,36 гривень, а всього 80632,10 грн. 
Відповідач подав відзив на позову заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення є незаконним і таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що судом без належної правової оцінки прийнято як доказ створення робочих місць документи про подання звітності форми 3-ПН. Однак створення робочого місця має підтверджуватися не лише фактом звітування, а і реальним вжиттям заходів щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідачем не доведено фактичного виконання ним нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю. Подані ним пояснення й наміри не є належним доказом. Зокрема, намір звернутися чи звернення відповідача до служби зайнятості та перекладення обов`язку на цей орган не звільняє його від обов`язку щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю. Норма закону – вимагає працевлаштування особи з інвалідністю за основним місцем роботи та встановлена для всіх роботодавців, які використовують найману працю від 8 і більше осіб. Таким чином, сам факт подання звіту за формою 3-ПН не є виконанням обов`язку щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а лише може свідчити про намір роботодавця, що не звільняє його від відповідальності у разі порушення вимог законодавства.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю, а рішення суду – без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити. 
Суд встановив наступні фактичні обставини справи. 
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 13.06.2000 зареєстрований як суб`єкт господарювання та перебуває на обліку в Тернопільському обласному відділенні фонду соціального захисту інвалідів, як підприємець, який у своїй діяльності використовує найману працю.
Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2024 рік, наданого відповідачем до Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників товариства становила 12 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - не заповнено поле, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1, середньорічна зарплата штатного працівника - 159509,48 грн, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів – 79754,74 грн (а. с. 11).
Оскільки відповідачем не виконано нормативу щодо працевлаштування інвалідів у 2024 році у кількості, визначеній чинним законодавством, Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції за одне нестворене робоче місце в сумі 79754,74 грн. У зв`язку з тим, що відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій, відповідачу нараховано пеню в сумі 877,36 грн (а.с. 10). 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129, передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені. 
Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 (далі – Закон №875-ХІІ) передбачено, що Забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій у сфері зайнятості.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875-ХІІ, Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 19 Закону №875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. 
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону №875-XII, Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію: про працевлаштованих осіб з інвалідністю; про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю; необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті. 
Частинами 12, 13 та 14 ст.19 Закону №875-XII передбачено, що Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.
У разі зміни до 31 березня показників за попередній рік у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що впливають на визначену згідно із частиною дванадцятою цієї статті суму адміністративно-господарських санкцій, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю до 10 червня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності формує та надсилає уточнений розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону. Зміна показників у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування після 31 березня не призводить до зміни сум адміністративно-господарських санкцій, які визначені у відповідному розрахунку або уточненому розрахунку.
Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України. 
Частиною першою статті 20 Закону №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. 
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону №875-ХІІ). 
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.20 Закону №875-XII, адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Позови про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені пред`являються протягом шести місяців після закінчення строку для самостійної сплати, встановленого частиною четвертою цієї статті. У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом. 
Відповідно до ч.13 ст.19 Закону №875-ХІІ, розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.
Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді (ч.10 ст.20 Закону №875-XII). 
Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для суб`єктів господарювання, які використовують найману працю та мають середньооблікову чисельність штатних працівників 8 осіб і більше та не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу. 
При вирішенні спору суд також бере до уваги те, що питання, пов`язані з обліком штатних працівників, регулюються Інструкцією зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 №286, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за №1442/11722 (далі - Інструкція № 286), дія якої згідно із пунктом 1.1 поширюється на всі юридичні особи, їх філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю. 
Відповідно до пункту 3.2 та підпунктів 3.2.1, 3.2.2, 3.2.5 Інструкції №286, середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватись відповідно до наказів про прийом, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору. Облікова кількість штатних працівників за кожен день має відповідати даним табельного обліку використання робочого часу працівників, на підставі якого визначається кількість працівників, які з`явились або не з`явились на роботу. Середньооблікова кількість штатних працівників за місяць обчислюється шляхом підсумовування кількості штатних працівників облікового складу за кожний календарний день звітного місяця, тобто з 1 по 30 або 31 число (для лютого - по 28 або 29), включаючи вихідні, святкові та неробочі дні, і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця. Кількість штатних працівників облікового складу за вихідний, святковий і неробочий день приймається на рівні облікової кількості працівників за попередній робочий день. У випадку двох або більше вихідних чи святкових і неробочих днів підряд кількість штатних працівників облікового складу за кожний з цих днів приймається на рівні кількості працівників облікового складу за робочий день, що їм передував. При обчисленні середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу враховуються всі категорії працівників облікового складу, зазначені у пунктах 2.4, 2.5 цієї Інструкції, крім працівників, які перебувають у відпустках у зв`язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною до досягнення нею віку, передбаченого чинним законодавством або колективним договором підприємства, включаючи тих, які усиновили новонароджену дитину безпосередньо з пологового будинку (підпункти 2.5.8 - 2.5.9 Інструкції). Облік цих категорій працівників ведеться окремо. Середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12. 
При вирішення спірних правовідносин колегія суддів також враховує, що відповідно до приписів Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не передбачено здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю за заявами Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Такі ж положення викладено у постанові Кабінету Міністрів України «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» №303 від 13.03.2022, за якими припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні».
За наведеного Управління Держпраці в Тернопільській області не може проводити планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 “Про введення воєнного стану в Україні”. 
Разом з тим, на переконання колегії суддів, не проведення перевірки органами Держпраці не впливає на можливість самостійного визначення та нарахування позивачем адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. 
У вказаній категорії справ суд, перш ніж задовільнити чи відмовити в задоволенні позову, повинен дослідити виконання роботодавцем чотирьох обов`язків, які покладені на нього ч.3 ст.18 Закону №875-ХІІ і лише в разі встановлення судом виконання роботодавцем обов`язків, визначених ч.3 ст.18 Закону №875-ХІІ, адміністративний позов про стягнення адміністративно-господарських санкцій може бути залишений без задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст.77 КАС України). 
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 73 – 76 КАС України). 
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пар.45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар.53 рішення в справі 2Федорченко та Лозенко проти України», пар.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. 
Отож, свої доводи сторони мають підтвердити належними і допустимими доказами. 
Позивач доводить перед судом, що відповідач не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що тягне за собою обов`язок сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню. 
Позивач, на доведення своїх вимог надав суду:
- розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - не заповнено поле, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1, середньорічна зарплата штатного працівника - 159509,48 грн, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів – 79754,74 грн;
- розрахунок пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році, проведений Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю станом на 07 травня 2025 року, згідно якого загальний розмір пенсі становить 877,36 грн
Разом з тим, відповідачем надано наказ б/н від 02.01.2024, яким виділено та створено робоче місце для працевлаштування інваліда (а.с. 24).
До Тернопільського обласного центру зайнятості протягом 2024 року відповідач щомісяця подавав статистичну звітність за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с. 25-72). 
Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 11.09.2020 у справі № 440/2010/19 та від 03.08.2023 у справі № 120/4975/22.
Додатковим доказом належного виконання роботодавцем своїх обов`язків із працевлаштування осіб з інвалідністю є також розміщення в електронних засобах інформації відомостей про пошук відповідних працівників, про що зазначає відповідач у відзиві на позов, долучаючи на підтвердження відповідні письмові докази.
Доказів безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування, позивачем не надано.
Отже, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач під час розгляду справи в суді довів, що ним було створено робоче місце з 02.01.2024 і вжито заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, що вказує на виконання вимог ст.19 Закону для недопущення господарського правопорушення у спірний період. 
Враховуючи, що відповідач вжив усіх належних заходів, тому відсутня ознака допущення ним правопорушення у сфері господарювання, що вказує на відсутність підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за не працевлаштування особи з інвалідністю. 
Таким чином, встановлені фактичні обставини справи дають суду обґрунтовані підстави для висновку, що оскільки відповідач виконав обов`язок щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані. 
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, відтак відсутні підстави для скасування оскарженого рішення суду. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року в адміністративній справі № 500/2722/25 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська