Провадження № 2/679/760/2026
Справа № 679/564/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області
у складі: головуючого судді Стасюка Р.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
І.Зміст позовних вимог.
ТОВ «Солвентіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 30.11.2020 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 у письмовій формі у вигляді електронного документа укладено договір про надання кредиту № 4237738. 
Згідно умов договору кредитодавець на умовах строковості, зворотності, платності зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 8000,00 грн, шляхом його безготівкового перерахунку на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти нараховані за користування кредитними коштами, а також інші платежі передбачені договором.
ТОВ «Алекскредит» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі надавши відповідачці кредитні кошти в розмірі 8000,00 грн, однак остання порушила взяті на себе за договором зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості у загальному розмірі 52304,00 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту 8000,00 грн, заборгованості за процентами 44304,00 грн.
29.10.2025 право вимоги за договором про надання кредиту № 4237738 було відступлено ТОВ «Секвоя Капітал» на підставі договору факторингу № 29/10-2025 від 29.10.2025, яке у в подальшому відступило це право ТОВ «ФК «Солвентіс» на підставі договору факторингу № ДФ-31102025 від 31.10.2025.
Зважаючи на те, що станом на день подачі позовної заяви до суду відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав та інтересів ТОВ «ФК «Солвентіс», як нового кредитора у зобов`язанні, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості за вказаним договором про надання кредиту в розмірі 52304,00 грн, а також понесені судові витрати. 
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою суду від 29.04.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
У встановлений судом строк відповідачка відзиву на позовну заяву не подала.
Зважаючи на те, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не надходило, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами, що відповідає вимогам ч.5 ст. 279 ЦПК України. 
ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що 30.11.2020 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 в електронній формі (шляхом його підписання відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором) було укладено договір про надання кредиту № 4237738, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 8000,00 грн у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позичальника № НОМЕР_1 , строком до 28.06.2021.
Відповідно до п. 1.7 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному порядку: 1) у випадку використання кредиту (п. 2.20 Правил) менше, ніж п`ять календарних днів, включаючи дострокове виконання зобов`язань (п. 2.12 Правил), позичальник сплачує фіксовану суму процентів за користування кредитом, яка складає 6,80% від визначеної суми кредиту; 2) у випадку використання позичальником лояльних (покращених) умов кредитування, а саме при повному поверненні суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом протягом 30 календарних днів з 30.11.2020 до 30.12.2020 (включно) (базовий період п. 2.4 Правил) процентна ставка за один день користування кредитом складає 1,36 % (акційна ставка (п. 2.1 Правил) або ставка за програмою лояльності (п. 2.34 Правил); 3) при використанні позичальником загальних умов кредитування процентні ставки складають: в базовий період з 30.11.2020 до 30.12.2020 (включно) 1,70 % за один день користування кредитом (базова процентна ставка п. 2.3 Правил); у спеціальний період (п. 2.40 Правил) з 31.12.2020 до 28.06.2021 (включно) 3% за один день користування кредитом (спеціальна процентна ставка п. 2.34 Правил).
З довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» від 02.11.2024 вбачається, що 30.11.2020 проведено успішну операції з перерахування на платіжну карту НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 8000,00 грн. Переказ коштів здійснено на виконання укладеного між ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «Алекскредит» договору про надання послуг з переказу коштів на картку та інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів № 41346335_18/10/17.
Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту № 4237738 від 30.11.2020, відповідачка ОСОБА_1 станом на 29.10.2025 має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 54464,00 грн, що складається з наступного: 1) 8000,00 грн заборгованість за кредитом; 2) 46464,00 грн заборгованість за відсотками. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість в розмірі 52304,00 грн виникла станом на 19.07.2021.
29.10.2025 між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги № 29/10-2025, відповідно до якого ТОВ «Алекскредит» передало (відступило) ТОВ «Секвоя Капітал» належне право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту № 4237738 від 30.11.2020 у розмірі 52304,00 грн, що зокрема підтверджується витягом з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу.
31.10.2025 ТОВ «Секвоя Капітал» на підставі договору факторингу №ДФ-31102025 відступило ТОВ «ФК «Солвентіс» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту № 4237738 від 30.11.2020 грн у розмірі 52304,00 грн, що зокрема підтверджується витягом з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 52304,00 грн, з яких: 1) 8000,00 грн заборгованість за кредитом; 2) 44304,00 грн заборгованість за відсотками. 
ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 10561 ЦК України).
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказів спростування презумпції дійсності укладеного відповідачкою договору матеріали справи не містять. Відповідачка мала процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності договору, однак таким правом не скористалася.
Досліджені судом докази вказують на те, що між сторонами виникли зобов`язання, які випливають з кредитного договору, первісний кредитор свої зобов`язання з надання відповідачці кредитних коштів виконав повністю, у той час як ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення тіла кредит та нарахованих відсотків у передбачені договором строки не виконала, що призвело до виникнення заборгованості. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). 
Належними та допустимими доказами підтверджено факт набуття позивачем права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.
Однак, суд не може у повній мірі погодитися із проведеним, первісним кредитором розрахунком заборгованості в частині нарахування процентів за період з 30.11.2020 по 28.07.2021 зважаючи на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання»
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру відсотків, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що нарахування таких може здійснюватися лише в межах строку кредитування.
Так, п. 3.1 укладено 30.11.2020 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 у договорі про надання кредиту № 4237738 сторони погодили кінцеву дату строку його дії 28.07.2021.
З дослідженого судом розрахунку заборгованості встановлено, що на кінцеву дату строку дії договору (28.06.2021) за договором існувала заборгованість у розмірі 47264,00 гривень, з яких: 8000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 39264,00 грн заборгованість за відсотками. У той же час первісний кредитор продовжував здійснювати нарахування процентів за договором до 28.07.2021, у зв`язку з чим загальний розмір заборгованості збільшився до 54464,00 гривень. 
Зважаючи на те, що нарахування відсотків за договором може здійснюватися лиже у межах строку кредитування, а доказів на підтвердження продовження строку дії договору до 28.07.2021 матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками підлягають частковому задоволенню у розмірі 39264,00 грн, тобто у розмірі який існував станом на дату закінчення строку дії договору 28.06.2021. 
На підставі вищевикладеного, зважаючи на те, що відповідачка розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, не надала відзив на позов, не заперечила факту укладання кредитного договору, отримання та користування нею кредитними коштами, не спростовувала розрахунок та розмір заборгованості, суд вважає доведеним порушення відповідачкою прав позивача на повернення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн та нарахованими у межах строку дії договору відсотками у розмірі 39264,00 грн, і таке право позивача підлягає захисту шляхом постановлення рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
V. Розподілу судових витрат між сторонами.
Згідно з ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат у виді судового збору в розмірі 2662,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 4237738 від 10.04.2026 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України. 
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, сплачена позивачем при зверненні до суду з позовом сума судового збору підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у розмірі 2405,74 грн, що пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог 90,36% ціни позову. 
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Із матеріалів справи вбачається, що 02.01.2026 позивач уклав із ФОП Міньковська Анастасія Володимирівна, яка є адвокатом, договір про надання правничої допомоги № 43657029/03 та 27.03.2026 додаткову угоду № 4237738 до вказаного договору. 
У п. 4.1 вказаного договору сторони погодили, що загальна вартість послуг, складається із вартості наданих юридичних послуг (поточне супроводження) згідно з тарифною сіткою, вказаною у п. 4.8 договору, а також додаткової оплати, яка зазначена у п. 4.9 договору. Юридичну допомогу, що надається виконавцем, клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу суми, вказаної в додаткових угодах, та/або в розрахунку-фактурі, та/або в актах наданих послуг .
Відповідно до акту надання послуг на підтвердження факту надання правової допомоги від 27.03.2026 та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних ФОП Міньковською А.В., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «Солвентіс» щодо стягнення кредитної заборгованості вбачається, що позивачем за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом, що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 6000,00 грн, яка складається з наступного: 1) усна консультація клієнта щодо спірних правовідносин 250,00 грн; 2) письмова консультація клієнта щодо спірних правовідносин 500,00 грн; 3) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «Солвентіс» 1500,00 грн; 4) складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат 3000,00 грн; 5) формування додатків до позовної заяви (письмові докази) 750,00 грн.
При цьому суд бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 640/10548/19, в якому наголошується, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У той же час відповідачка не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а тому суд не вбачає підстав стверджувати про їх неспівмірність.
Зважаючи на те, що п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5421,60 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог (90,36% ціни позову). 
Таким чином сума понесених позивачем судових витрат, яка підлягає стягненню на його користь із відповідачки у загальному розмірі складає 7827,34 грн (2405,74 грн +5421,60 грн).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за договором про надання кредиту № 4237738 від 30.11.2020 у загальному розмірі 47264 (сорок сім тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» 2405,74 гривні судового збору та 5421,60 гривень витрат на професійну правничу допомогу, всього 7827 (сім тисяч вісімсот двадцять сім) гривень 34 копійки. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду складено 07.08.2026.

Сторони у справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», код ЄДРПОУ 43657029, юридична адреса: вул. Симона Петлюри, буд. 21/1 м. Бровари, Київська область, 07406. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Р.М. Стасюк