ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/25243/24
касаційне провадження № К/990/9277/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 (суддя Радчук А.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025 (головуючий суддя - Лук`янчук О.В., судді - Бітов А.І., Ступакова І.Г.) у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення,
УСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, підприємець, ФОП ОСОБА_1 , платник) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі - відповідач, Управління, контролюючий орган), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.07.2024 №30535/15-32-07-06 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 232761,15 грн. 
На обґрунтування позовних вимог позивач послався на протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з підстав безпідставності і неправомірності проведення перевірки в період дії мораторію на проведення податкових перевірок. Позивач зазначає, що користується послугами сервісного обслуговування реєстраторів розрахункових операцій на підставі укладеного з ТОВ «ЦСО «Ютис» договору від 11.04.2023 №2807113, за умовами якого програмуванням реєстраторів розрахункових операцій, в тому числі забезпеченням обов`язкових реквізитів фіскального чека займається ТОВ «ЦСО «Ютис», яке і має нести відповідальність у разі будь-яких порушень неналежного виконання договору. Оскільки програмуванням реєстратора розрахункових операцій, в тому числі забезпеченням обов`язкових реквізитів фіскального чека займалося ТОВ «ЦСО «Ютис», позивач вважає, що можливі порушення допущені не з вини позивача, а в результаті неналежного виконання ТОВ «ЦСО «Ютис» договору. Позивач не має можливості втручання в формування чеків, тому на деяких чеках вказано формулювання «без ПДВ» помилково. Фактично позивач сплачував ПДВ за увесь період здійснення діяльності, в тому числі, з усіх пробитих чеків, що свідчить про відсутність помилки сплати ПДВ. Також позивач посилається на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не містить обов`язкових реквізитів та відсутній розрахунок застосованих до нього штрафних санкцій.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 02.12.2024, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025, у задоволенні позову відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що невиконання чи неналежне виконання договору від 11.04.2023 №2807113 про сервісне обслуговування реєстратора розрахункових операцій не звільняє позивача від обов`язку та відповідальності щодо належного/неналежного використання реєстратора розрахункових операцій. Позивачем не доведено факту подання до контролюючих органів звітності, пов`язаної із застосуванням реєстратора розрахункових операцій та розрахункових книжок, не пізніше 15 числа наступного за звітним місяця у разі, або ж по дротових або бездротових каналах зв`язку.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Посилається на неправильне застосування судами в оскаржуваних рішеннях положень статей 109, 112, 125-1 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №520/5026/22 щодо застосування статті 125-1 ПК України та від 02.07.2019 у справі № 826/10414/16, від 31.01.2020 у справі №821/819/17, від 10.08.2022 у справі №520/339/20, від 08.12.2022 у справі 520/9294/21 щодо застосування статей 109, 112 ПК України. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник також зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норм абзацу 3 пункту 58.1.1 частини 58.1 статті 58 ПК України.
Скаржник доводить, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення всупереч вимогам статей 8, 19 Конституції України, статті 2 КАС України, додатку 2 до Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків (пункт 5 розділу III) не містить певних реквізитів.
Вказує, що в оскаржуваних судових рішеннях в порушення вимог статей 2, 242, 246 КАС України відсутні жодна вмотивована оцінка судом зазначених аргументів позивача та належне мотивування їх відхилення. Вважає, що суди залишили поза увагою, що оскаржуване рішення не містить граничних строків, передбачених цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення, визначені підпунктом 5 пункту 58.1.1 частини 58.1 статті 58 ПК України. Зауважує про неврахування судами відсутність детального розрахунку податкового зобов`язання та штрафних фінансових санкцій, передбаченого абзацом 3 пункту 58.1.1 частини 58.1 статті 58 ПК України. Зауважує, що суди не надали оцінку доводам позивача, що наданий відповідачем розрахунок не містить даних про дати першого та інших нібито виявлених відповідачем порушень, сум в ці дати, до яких застосовується фінансова санкція, узагальнена сума 154834,10 грн, яку відповідач помножив на 150%. Вважає, що суди не дослідили, яким чином були розраховані штрафні санкції, не перевірили правильність їх нарахування. Скаржник зауважує, що ця сума була нарахована стосовно помилки у чеках, які контролюючий орган нарахував за період з 03.12.2023 по 06.06.2024, без врахування того, що з 01.12.2023 позивач був позбавлений статусу платника ПДВ за ініціативою контролюючого органу і в цей період діяв мораторій на перевірки у зв`язку з воєнним станом в Україні, що діє досі. Скаржник доводить, що він не займається торгівлею тютюном, алкоголем, азартними іграми і всі його види діяльністю не підпадають під перевірки податкової під час дії мораторію. 
Позивач у касаційній скарзі зазначає, що суди не надали оцінку покликанням позивача на невиконання ТОВ «ЦСО «Ютис» умов договору щодо сервісного обслуговування позивача та відповідальності центру сервісного обслуговування відповідно до положень статті 17-1 Закону №265/95-ВР за незабезпечення гарантійного ремонту реєстратора розрахункових операцій у строки, встановлені цим Законом, та невведення в експлуатацію належним чином зареєстрованого на суб`єкта господарювання резервного реєстратора розрахункових операцій. 
Зауважує, що суди не дослідили обставини, встановлені судами в межах справи №420/10504/24 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до контролюючого органу про визнання протиправним та скасування наказу про проведення перевірки, який слугував підставою для проведення фактичної перевірки, за наслідками якої прийнято оскаржуване рішення. 
Крім того, як підставу касаційного оскарження вказує підпункти «б», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу).
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 13.03.2025 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій, просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій просить залишити без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.07.2026 призначив справу до касаційного розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 15.07.2026.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 13.08.2004 зареєстрований фізичною особою-підприємцем, перебуває на обліку в Управлінні (Приморська ДПІ), дата взяття на облік 26.08.2004. Основним видом діяльності підприємця за КВЕД є: 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування. Також, суди вказали, що 01.12.2023 позивач зареєстрований платником податку на додану вартість.
Контролюючим органом у період з 05.06.2024 по 12.06.2024 у присутності позивача проведено фактичну перевірку господарської одиниці позивача: готель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт від 12.06.2024 №24882/15/53/РРО/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).
Актом перевірки встановлені порушення платником вимог пунктів 1, 2, 7, 9 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 №265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 2 розділу ІІ наказу Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 "Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)".
В акті перевірки зазначено про такі порушення платником:
не подання до органів ДПС України звітності, пов`язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій по дротовим або бездротовим каналу зв`язку та не створення щоденно у паперовій та/або електронній формі фіскальних звітних чеків, зокрема за 10.03.2024; 
проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій, фіскальний номер 3000218525, реєстрація якого була скасована 03.04.2023 об 9:23:24 год. Перевіркою встановлено, що за період з 06.04.2023 по 10.04.2023 розрахункові операції не проведено через зареєстрований, опломбований у встановленому порядку та переведений у фіскальний режим роботи РРО/ПРРО зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів на загальну суму 5861,20 грн. (звільняється від відповідальності згідно п.12 ч. ІІ "Прикінцеві положення" Закону України №265/95-ВР); 
при здійсненні розрахункових операцій створювались та друкувались розрахункові документи не встановленої форми та змісту проведених операцій, на загальну суму 154834,10 грн, а саме за період з 03.12.2023 по 06.06.2024 у фіскальних чеках відсутні обов`язкові реквізити: - для СГ, що зареєстровані як платник ПДВ, - індивідуальний податковий номер платника ПДВ, який надається згідно з Кодексом; перед номером друкуються великі літери "ПН" (рядок 4); - вид операції (рядок 14); - для СГ, що зареєстровані як платник ПДВ, - окремим рядком літерне позначення ставки ПДВ, розмір ставки ПДВ у відсотках, загальну суму ПДВ за всіма зазначеними в чеку товарами (послугами), на початку рядка друкуються великі літери "ПДВ".
Позивач від підпису та отримання акту перевірки відмовився, про що складений акт відмови від 13.06.2024 №3541/15-32-07-06.
04.07.2024 позивач подав до Управління свої заперечення на акт перевірки, які були розглянуті і висновки акту перевірки були залишені без змін. 
На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийняте податкове повідомлення-рішення від 22.07.2024 №30535/15-32-07-06 форми "С", яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та пунктів 1, 10 статті 17 Закону №265/95-В застосовано до платника штрафні санкції за порушення пунктів 1, 2, 7 статті 3 Закону №265/95-ВР у сумі 232761,15 грн.
29.07.2024 позивач отримав податкове повідомлення-рішення засобами поштового зв`язку, однак з ним не погодився і звернувся до суду з цим позовом.
Фактичною підставою для висновків про зазначене вище порушення слугували висновки контролюючого органу про відсутність у фіскальних чеках обов`язкових реквізитів та неподання звітності платником. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить із наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Право контролюючого органу на проведення перевірки передбачено статтею 20 ПК України.
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Статтею 75 ПК України визначено, що одним з видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавств є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки.
Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Статтею 80 ПК України визначений порядок проведення фактичної перевірки.
Згідно з пунктом 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
За приписами пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема: 80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Отже, фактична перевірка здійснюється контролюючим органом, зокрема щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій.
Відповідно до пункту 19-1 статті 19 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема:
19-1.1.4 здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для виконання платіжних операцій (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів;
19-1.1.8 забезпечують достовірність та повноту обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням.
Згідно з підпунктом 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України, тимчасово, до 1 серпня 2023 року, податкові перевірки не розпочинаються, а розпочаті перевірки зупиняються, крім:
а) камеральних перевірок;
б) документальних позапланових перевірок, що проводяться на звернення платника податків та/або з підстав, визначених підпунктами 78.1.2 (в частині контролю за трансфертним ціноутворенням), 78.1.5, 78.1.7, 78.1.8, 78.1.12, 78.1.14-78.1.16, 78.1.21 та 78.1.22 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, та/або документальних позапланових перевірок платників податків, за якими отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником валютного законодавства в частині дотримання граничних строків надходження товарів за імпортними операціями та/або валютної виручки за експортними операціями, та/або документальних позапланових перевірок з питань оподаткування юридичними особами або іншими нерезидентами, які здійснюють господарську діяльність через постійне представництво на території України, доходів, отриманих нерезидентами із джерелом їх походження з України, та/або документальних позапланових перевірок нерезидентів (представництв нерезидентів);
в) фактичних перевірок.
Таким чином, проведення фактичних перевірок допускається у період дії мораторію на проведення перевірок. 
Відповідно до пунктів 80.4, 80.5 статті 80 ПК України перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція. Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб (оформлених належним чином).
Як зазначили суди попередніх інстанцій, фактична перевірка була проведена контролюючим органом на підставі наказу і направлень на перевірку у присутності платника та позивач допустив перевіряючих до проведення цієї перевірки. 
Пунктом 86.1 статті 86 ПК України передбачено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Пунктом 86.8 статті 86 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
Як вбачається з матеріалів справи, платник від підписання і отримання акту перевірки відмовився, про що складений акт відмови від 13.06.2024 №3541/15-32-07-06.
Разом з цим, за інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Верховний Суд постановою від 06.02.2025 у справі № 420/10504/24 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправним та скасування наказу від 28.03.2024 № 2909-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направив на новий розгляд з підстав невстановлення усіх обставин справи щодо того, чи були перевіряючі фактично допущені до перевірки та, відповідно, чин був наказ про проведення такої перевірки реалізований.
В свою чергу, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки вказаним доводам позивача, а лише обмежилися висновками про те, що фактична перевірка була проведена правомірно.
Разом з цим, вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом.
Отже, суди попередніх інстанції не дотрималися положень цієї норми, з огляду на що ухвалені ними судові рішення не відповідають вимогам частин першої-третьої статті 242 КАС щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України). 

Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, у постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства. 

Така правова позиція відповідає завданням та основним засадам адміністративного судочинства, закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій ухвалили рішення у даній справі без дотримання вимог норм процесуального права, зокрема, норм статті 90 КАС України. Згідно з частинами третьою, четвертою цієї статті суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів указує, що обставини справи мають бути встановлені належним чином з урахуванням документів та наданих сторонами доказів, оцінених у їх сукупності. 
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін є сутністю офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Ненадання правової оцінки обставин справи, що входять до предмета доказування у справі, свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи та, відповідно, вимагає скасування такого рішення з направленням справи на новий розгляд для усунення вказаних недоліків шляхом дослідження усіх обставин у справі. 
Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За правилами пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Керуючись статтями 344, 349, 353, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова