Справа №522/6423/26-Е
Провадження №2/522/7245/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)
01 вересня 2026 року         м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючої – судді Косіциної В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу,-
ВСТАНОВИВ:
20 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, у якій позивач просить стягнути з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 895 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 494 грн. 14 коп. та здійснити розподіл судових витрат.
За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2026 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано позивачеві 15-ти денний строк для подання відзиву.
Копію ухвали суду від 21 квітня 2026 року було направлено на адресу відповідача листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи те, що відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, про відкриття провадження був повідомлений належним чином а також те, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд, керуючись положеннями ст.. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
07 березня 2018 року о 16 год. 30 хв. у м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 41, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі — ДТП) за участю автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля «Mitsubishi», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ».
Унаслідок зазначеної ДТП автомобілю «Mitsubishi» було завдано механічних пошкоджень, що спричинило матеріальні збитки позивачу. 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2018 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
01.10.2020 року між ПрАТ «УПСК» (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор, позивач) було укладено Договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року у справі № 522/11966/21 позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів було задоволено, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 збитки в порядку регресу у розмірі 6 671 грн 89 коп., судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн 00 коп.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Таким чином, обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року у справі № 522/11966/21, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та відповідно до ч. 4 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.
03 лютого 2026 року ОСОБА_2 було сплачено борг в повному обсязі, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження ВП 71317448.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У позовній заяві позивач зазначає, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення починаючи з наступного дня винесення ухвали суду по справі №522/11966/21 – 14 серпня 2021 року до дня погашення частини заборгованості згідно рішення суду – 02 лютого 2026 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до статті 611ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
У постанові КЦС ВС від 28.06.2023 у справі № 760/15867/16-ц суд зазначив, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено, що положення статті 625 ЦК України поширюється на невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення. А тому доводи касаційної скарги про те, що стаття 625 ЦК України поширюється лише на договірні правовідносини є помилковим.
Тому, цивільно-правова відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України може також виникати на підставі рішення суду.
Позивач застосовує санкцію, визначену ст.625 ЦК України у період з 14 серпня 2021 року до 02 лютого 2026 року.
Проте, суд не погоджується з доводами позивача щодо визначення початку періоду прострочення з 14 серпня 2021 року, тобто з наступного дня після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі № 522/11966/21, з огляду на таке.
Як встановлено судом та має преюдиційне значення відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, предметом розгляду у справі № 522/11966/21 були вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у порядку регресу в розмірі 6 671 грн 89 коп.
Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Водночас саме по собі виникнення у особи права на пред`явлення регресної вимоги не є тотожним виникненню у іншої особи обов`язку сплатити відповідну суму. Право кредитора на звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права та виникнення конкретного, визначеного і обов`язкового до виконання грошового зобов`язання боржника є різними за своїм правовим змістом юридичними фактами.
У даному випадку право позивача на звернення з регресною вимогою виникло на підставі положень ст. 1191 ЦК України. Реалізуючи це право, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми регресного відшкодування.
Однак до моменту ухвалення судового рішення та набрання ним законної сили, вимога позивача щодо стягнення з відповідача 6 671 грн 89 коп. не була встановлена судом як така, що підлягає примусовому виконанню. Відповідно, до набрання рішенням законної сили у відповідача не виникло обов`язку сплатити саме ту грошову суму, яка була визначена судом до стягнення.
Саме рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року у справі № 522/11966/21 було встановлено обов`язок ОСОБА_2 сплатити на користь ОСОБА_1 6 671 грн 89 коп. збитків у порядку регресу, а також судові витрати.
Зазначене рішення не було оскаржене та набрало законної сили 05 лютого 2022 року.
Отже, саме з 05 лютого 2022 року виникло визначене судовим рішенням та обов`язкове для відповідача грошове зобов`язання зі сплати 6 671 грн 89 коп., а відтак саме з моменту набрання рішенням законної сили у відповідача виник обов`язок його виконати.
При цьому ухвала про відкриття провадження у справі № 522/11966/21 від 13 серпня 2021 року, на яку посилається позивач як на момент виникнення прострочення, лише започаткувала судовий розгляд спору та не встановлювала обов`язку відповідача сплатити позивачу будь-яку конкретну суму грошових коштів.
Відкриття провадження у справі не є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення обов`язку відповідача виконати заявлену позивачем вимогу. На момент відкриття провадження розмір та обов`язок відповідача зі сплати регресного відшкодування ще були предметом судового спору та підлягали встановленню судом.
Таким чином, визначення позивачем 14 серпня 2021 року як першого дня прострочення є необґрунтованим, оскільки на цю дату рішення про стягнення з відповідача суми регресного відшкодування ще не існувало, а тому у відповідача не було встановленого та обов`язкового до виконання грошового обов`язку у визначеному розмірі.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України правовим наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є обов`язок боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що необхідною передумовою застосування положень статті 625 ЦК України є наявність грошового зобов`язання та його прострочення.
У цій справі грошове зобов`язання відповідача у визначеному судом розмірі виникло з моменту набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року у справі № 522/11966/21, тобто 05 лютого 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Таким чином, першим днем прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання є 06 лютого 2022 року.
Разом із тим, судом встановлено, що 03 лютого 2026 року ОСОБА_2 заборгованість за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року у справі № 522/11966/21 була сплачена у повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 71317448.
Отже, 03 лютого 2026 року є днем фактичного виконання відповідачем основного грошового зобов`язання. У зв`язку з цим нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюється за період прострочення, який тривав з 06 лютого 2022 року по 02 лютого 2026 року включно.
У зв`язку з чим, три відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню у період з 06 лютого 2022 року по 02 лютого 2026 року.
Відповідно, розрахунок суми інфляційних втрат має бути здійснений з урахуванням правильного визначення періоду прострочення та має виглядати таким чином:
Сума основного боргу, визначена відповідно до рішення суду від 05.01.2022 року у справі № 522/11966/21 - 6 671,89 грн.
Період прострочення виконання грошового зобов`язання - з 06 лютого 2022 року по 02 лютого 2026 року.
Щомісячні індекси інфляції:
101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,80% ? 99,80% ? 99,80% ? 100,30% ? 100,90% ? 100,40% ? 100,20% ? 100,70%
Сукупний індекс інфляції - 159,883%.
Отже, сума боргу з урахуванням інфляційних втрат визначається таким чином:
6 671,89 грн ? 159,883% = 10 667,21 грн.
Відповідно, сума інфляційних втрат становить:
10 667,21 грн - 6 671,89 грн = 3 995,32 грн.
Таким чином, розмір інфляційних втрат, що підлягає стягненню, становить 3 995,32 грн.
Щодо трьох процентів річних від простроченої суми боргу розрахунок має відбуватись наступним чином:
Три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання розраховуються за формулою:
Сума 3% річних = сума заборгованості ? 3 / 100 ? кількість днів прострочення / кількість днів у відповідному році.
При цьому сума заборгованості - 6 671,89 грн; період - кількість днів прострочення; кількість днів у році - 365 або 366 залежно від відповідного календарного року.
З огляду на період прострочення з 06.02.2022 року по 02.02.2026 року, розрахунок трьох процентів річних має бути здійснений окремо за кожний календарний рік:
За період з 06.02.2022 по 31.12.2022:
6 671,89 грн х 3/100 х 329/365 = 180,42 грн
За період з 01.01.2023 по 31.12.2023:
6 671,89 грн х 3/100 х 365/365 = 200,16 грн
За період з 01.01.2024 по 31.12.2024:
6 671,89 грн х 3/100 х 366/366 = 200,16 грн
За період з 01.01.2025 по 31.12.2025:
6 671,89 грн х 3/100 х 33/365 = 18,10 грн
Таким чином, загальна сума трьох процентів річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання з 06.02.2022 року по 02.02.2026 року становить: 799,00 грн (180,42 грн + 200,16 грн + 200,16 грн + 200,16 грн + 18,10 грн).
Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 3 995,32 грн та трьох процентів річних у розмірі 799,00 грн.
Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 1 331 гривня 20 копійок.
Згідно платіжної інструкції від 17.04.2026 року №995М-А25М-807Х-ОТ5М, ОСОБА_1 сплатив 1331,20 гривню в якості судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову – 5 389,14 гривень.
Розмір задоволених позовних вимог – 4 794,32 гривень.
Питома вага – 0,889 (4 794,32 /5 389,14).
Судовий збір – 1 183,43 гривень (1331,20 *0,889).
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка була б пропорційна задоволеним позовним вимогам та яка підлягає стягненню з відповідача становить 1 183,43 гривень.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
01 листопада 2022 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та адвокатом Самойленком Петром Миколайовичем було укладено договір про надання правової допомоги №01/11/22, за яким клієнт доручив, а виконавець прийняв на себе обов`язок надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.
Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 14.04.2024 року до Договору про надання правової допомоги №01/11/22 від 01.11.2022 року адвокатом Самойленком Петром Миколайовичем було надано клієнту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 наступні послуги:
- аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі – 500,00 гривень (одна година витраченого часу);
- складання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, підготовка розрахунку, підготовка документів до позовної заяви – 2000,00 гривень (три години витраченого часу);
- подання позовної заяви, клопотання, заяв через систему «Електронний суд» - 1500,00 (одна година витраченого часу).
Загальна вартість зазначених послуг відповідно до акта становить 4 000,00 грн.
У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. 
Правовий висновок щодо того, що суд може з власної ініціативи суду зменшувати розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, за критерієм співмірності розміру цих витрат, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у cправі № 686/5757/23. На момент ухвалення рішення, Велика Палата Верховного суду не відступила від висновку, викладеного у постанові ВП ВС від 26 червня 2024 року у cправі № 686/5757/23.
На думку суду, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає принципам співмірності, розумності та справедливості з огляду на наступне.
Щодо витрат на аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції у справі вартістю 500,00 грн суд зазначає, що позивач не брав участі у судових засіданнях, а його правова позиція була викладена та обґрунтована адвокатом безпосередньо у позовній заяві. При цьому позивачем не наведено доводів та не надано доказів на підтвердження того, що зазначена послуга була необхідною для належного здійснення представництва його інтересів у цій справі.
Крім того, зі змісту акта здачі-приймання робіт (надання послуг) неможливо встановити, з яких саме питань проводилася консультація, які конкретно судові рішення аналізувалися та яким чином результати такого аналізу були використані під час підготовки позовної заяви.
За таких обставин суд вважає, що підстави для відшкодування витрат у розмірі 500,00 грн за зазначену послугу відсутні.
Щодо витрат на складання позовної заяви про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, підготовку відповідного розрахунку, підготовку документів до позовної заяви, а також подання позовної заяви, клопотань та заяв через систему «Електронний суд», суд зазначає, що зазначені дії у конкретних обставинах цієї справи є взаємопов`язаними та становлять єдиний комплекс правничої допомоги, спрямований на підготовку та подання позову.
При цьому суд враховує, що позовна заява є незначною за обсягом та складається лише з 2,5 аркушів, а спірні правовідносини мають чітке правове регулювання нормами цивільного законодавства України.
Додані до позовної заяви документи також не містять доказів, які були б самостійно отримані представником позивача, зокрема шляхом направлення адвокатських запитів або вчинення інших дій, спрямованих на їх отримання.
Крім того, суд бере до уваги, що судова практика щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є сталою та узгодженою, а тому вирішення такого спору не потребує значного обсягу правового дослідження чи тривалого пошуку судової практики.
Суд також враховує, що ця справа не становить значного суспільного інтересу та не має підвищеної складності.
З огляду на наведене, враховуючи характер та складність спірних правовідносин, обсяг позовної заяви, відсутність необхідності у вчиненні адвокатом додаткових дій щодо збору доказів, усталену судову практику у відповідній категорії спорів, а також час, необхідний для виконання відповідних робіт, суд доходить висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним.
Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що вартість послуги із складання та подання позовної заяви, яка б відповідала критерію співмірності, розумності та справедливості становить 3 000,00 гривень.
Проте відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову – 5 389,14 гривень.
Розмір задоволених позовних вимог – 4 794,32 гривень.
Питома вага – 0,889 (4 794,32 /5 389,14).
Витрати на професійну правничу допомогу – 2 667 гривень (3 000*0,889).
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, сума витрат на професійну правничу допомогу, яка була б пропорційна задоволеним позовним вимогам та яка підлягає стягненню з відповідача становить 2 667 гривень.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу – задовольнити частково. 
Стягнути з відповідача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь позивача – ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_4 , інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 794 (чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) гривні 32 (тридцять дві) копійки. 
Стягнути з відповідача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь позивача – ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_4 , суму сплаченого судового збору, пропорційну розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 183 (одна тисяча сто вісімдесят три) гривні 43 (сорок три) копійки. 
Стягнути з відповідача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь позивача – ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_4 , витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 00 (нуль) копійок. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Текст рішення складено та підписано 01 вересня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.