Дата документу 26.08.2026 Справа № 336/2340/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/2340/26 Головуючий у 1-й інстанції: Савеленко О. А.
 
Провадження № 22-ц/807/1743/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 серпня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів: | Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , представника, адвоката Лобаченка Олександра Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивуючи свої вимоги тим, що 26 вересня 2019 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2026284647_CARD, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредиту в розмірі і на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідач умови кредитного договору не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 45 301,34 грн, яка складається з наступного: 30 306,25 грн - за тілом кредиту, 14 995,09 грн – за відсотками. 16 грудня 2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу № 16/12/22, відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 2026284647_CARD від 26 вересня 2019 року. 

Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2026284647_CARD від 26 вересня 2019 року в сумі 45 301,34 грн, та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2026 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №2026284647_CARD від 26.09.2019, яка утворилась станом на 16.12.2022 в сумі 45 301,34 гривень, яка складається з наступного: 30 306,25 гривень – за тілом кредиту, 14 995,09 гривень – за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір в сумі 2662,40 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лобаченка Олександра Вікторовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від «03» червня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не був належним вином повідомлений про розгляд справи, оскільки зареєстроване місце проживання Відповідача — село Юрківка Запорізького району, яка є тимчасово окупованою територією України. З 15.03.2025 року Відповідач перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з мобілізацією (призовом під час мобілізації, на особливий період) та виконує завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності України. Цей факт унеможливлює його безпосередню участь у судових засіданнях для захисту своїх прав судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які призвані на військову службу за мобілізацією, штрафні санкції, пеня, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Позивач просить стягнути 14 995,09 грн відсотків. Оскільки нарахування відсотків з моменту мобілізації (15.03.2025) є незаконним, позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що під час підписання анкети-заяви від 26.09.2019 року Відповідач ознайомлювався саме з редакцією Правил, які знаходяться в матеріалах справи, оскільки його підпис на цих документах відсутній. Надана АТ «ОТП БАНК» виписка за рахунком № НОМЕР_2 _CARD за період з 26.09.2019 по 15.03.2024 року повністю спростовує бездіяльність Відповідача. Виписка містить відомості про численні та систематичні платежі Відповідача на погашення боргу. Позивач не надав покрокового математичного розрахунку, яким чином внесені кошти розподілялися банком, та чому за наявності постійних погашень виникла сума заборгованості за тілом у розмірі 30 306,25 грн. Суд першої інстанції не здійснив належної перевірки виписки й арифметично прийняв цифри Позивача на віру, що свідчить про необґрунтованість рішення (ст. 263 ЦПК України). Позивач не довів, що право вимоги саме до ОСОБА_1 за договором № 2026284647_CARD було належним чином індивідуалізовано та передано в межах Договір факторингу № 16/12/22 від 16.12.2022 року. Надані суду витяги з додатків до договору факторингу зазвичай є затушованими та не дозволяють встановити обсяг прав. Повідомлення про відступлення прав вимоги до нього від нового кредитора відповідач не отримував. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328, 00 грн (3 328, 00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 45 301,34 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду мотивовано порушенням відповідачем договірних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Вирішуючи питання судових витрат в частині понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що зазначена позивачем на виконання правничих послуг вартість робіт та її тривалість у розмірі 7 000,00 грн є завищено з огляду на складність справи та наслідки її розгляду, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи, а тому суд першої інстанції керуючись принципом доцільності та справедливості прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статті6та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ч. 1ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В силу ст. 526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом встановлено, що 26 вересня 2019 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір №2026284647 з анкетою-заявою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 2026284647_CARD від 26 вересня 2019 року, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 18 444 грн, строком до 26 березня 2021 року (п.1.1) на придбання товару (а.с.28-30). 

Сторони узгодили, що фіксована відсоткова ставка становить 0,01% річних (п.1.2). 

Розділом 2 договору передбачено, що відповідачу видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт. За користування кредитом банк нараховує проценти, які розраховуються на підставі процентної ставки, розмір якої визначається Тарифами Банку та Інформаційним листком, який є невід`ємною частиною та додатком до договору. На дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки становить 5% в місяць, розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становить 0,01 % річних. Всі інші умови кредитування визначено у Інформаційному листку (п.2.1) (а.с.24).
Також ОСОБА_1 26 вересня 2016 заповнив та підписала заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2026284647_CARD від 26.09.2019, яка містить особові дані клієнта, а також паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови кредитування, викладені в договорі (а.с.24,26).
Відповідач отримав картку № НОМЕР_3 терміном дії до 09/22 (а.с.29-зворот).

Згідно з орієнтовним графіком та розрахунком загальної вартості кредиту в межах строку кредитування загальна вартість кредиту становить 20 658,60 грн (а.с.25).

Відповідач був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту, який підписаний його особистим підписом, у якому вказано про кредитний ліміт в сумі 8000 грн, строком на 36 місяців, який встановлений на споживчі цілі (а.с.26).
Встановлено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №2026284647 від 26 вересня 2019 року, надавши кредитні кошти у визначеному договором розмірі, що підтверджується Видатковою накладною №40006515895 від 26 вересня 2019 року, Товарним чеком №000040006515895 від 26 вересня 2019 року, Фіскальним чеком від 26 вересня 2019 року (а.с.28-29).
Відповідач користувався наданим кредитом, про що свідчить виписка з рахунка приватного клієнта за період з 26.09.2019 по 15.03.2024 (а.с.10-20).

У зв`язку з неналежним виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № 2026284647 від 26.09.2019 року, у останнього виникла заборгованість, яка станом на 16 грудня 2022 року становить 45 301, 34 грн за період з 27.09.2019 року по 05.12.2022 року, та складається з: заборгованості за тілом кредиту – 30 306,25 грн, заборгованості за відсотками – 14 995,09 грн, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а.с.46-63).
Власноручним підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.
Договір підписаний сторонами та містить печатку АТ "ОТП Банк", що свідчить про дотримання обов`язкової письмової форми кредитного договору, встановленої статтями 1055, 207 ЦК України.
Таким чином, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору шляхом підписанням договору, з зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах.
Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку, передбаченому умовами договору.
Стороною відповідача не спростовано факту отримання відповідачем від позивача кредитних коштів, а також не спростовано (не надано свого розрахунку) заборгованості за кредитним договором.
Судом враховано, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору №2026284647 від 26.09.2019 року з АТ «ОТП Банк», як і не заперечував факту отримання грошових коштів у кредит та факту користування ними протягом строку кредитування. 

Колегія суддів вказує, що підписавши кредитний договір, відповідач зобов`язався повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Отримання відповідачем кредитних коштів та неналежне виконання вимог кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів підтверджується наданими позивачем доказами та не спростовується відповідачем.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).
Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).
Доказом нарахування та використання кредитних коштів є виписка по особовому рахунку з 07.10.2019 по 26.01.2022 роки, що є належним та допустимим доказом у розумінні вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ N 566 від 30 грудня 1998 року (чинного на час проведення грошових операцій за кредитним договором) (а.с10-20).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
16 грудня 2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 16/12/22, за умовами якого АТ «ОТП Банк» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, в тому числі за кредитним договором № 2026284647 від 26 вересня 2019 року, укладений між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (а.с.34-38).
Договір факторингу є дійсним та в судовому порядку не оскаржувався.
Згідно з Витягом з Реєстру боржників до Договору факторингу N 16/12/22 від 16.12.2022 до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшли права кредитора, зокрема, у кредитному договорі № 2026284647 від 26 вересня 2019 рокувідносно боржника ОСОБА_1 на суму заборгованості 45 301,34 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 30 306,25 грн, заборгованість по відсотках 14 995,09 грн (а.с.22)
Згідно з актом приймання-передачі реєстру Боржників №1 по Договору факторингу №16/12/22 від 16.12.2022, складеного 16 грудня 2022 року АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» підтверджують, що права грошових вимог передані у повному обсязі (а.с.8).
Оплата права грошової вимоги згідно з Договору факторингу №16/12/22 від 16.12.2022 підтверджується платіжними інструкціям N2892, та 2893 від 16.12.2022 року (а.с.45).
Отже, факт переходу до ТОВ «Діджи Фінанс» прав первісного кредитора до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 2026284647 від 26 вересня 2019 рокує доведеним та спростовують доводи апеляційної скарги в цій частині.
Щодо посилання апелянта на положення статті 1082 Цивільного кодексу України також є безпідставним. Норма зазначеної статті регулює порядок виконання боржником грошового зобов`язання новому кредиторові та визначає правові наслідки ненадання боржникові повідомлення про відступлення права вимоги. Водночас сама по собі відсутність такого повідомлення не впливає на дійсність правочину щодо відступлення права вимоги, не свідчить про відсутність у нового кредитора права на звернення до суду та не припиняє існування самого грошового зобов`язання. Більше того, відповідач не стверджує, що після відступлення права вимоги продовжував виконувати кредитне зобов`язання первісному кредитору або що внаслідок неповідомлення про заміну кредитора зазнав будь-яких негативних правових наслідків. Отже, наведені у цій частині доводи апеляційної скарги мають виключно формальний характер і жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності у ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до відповідача.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належних, допустимих та достатніх доказів обґрунтовано встановив факт переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично спрямовані на переоцінку вже досліджених доказів без наведення будь-яких обставин, які б свідчили про неправильність висновків суду або порушення ним норм матеріального права. Відповідач не надав доказів щодо визнання договору факторингу недійсним, або докази сплати заборгованості, як попередньому кредиту АТ «ОТП Банк», так і новому кредитору ТОВ «Діджи Фінанс» .
Твердження скаржника, що вказаний розмір заборгованості не підтверджений достатніми, достовірними та допустимими доказами, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи в яких міститься виписка про рух грошових коштів за період з 07.10.2019 по 26.01.2022, з якої вбачається, що відповідач активно користувалась кредитної картою, а також міститься розрахунок заборгованості, так як скаржником не надано свого контррозрахунку, який би спростував доводи позивача. Посилаючись на здійснення окремих платежів на користь банку, апелянт не зазначає, які саме платежі не були враховані позивачем при визначенні суми боргу, не вказує конкретних арифметичних помилок у розрахунку заборгованості та не наводить власного контррозрахунку, який би спростовував визначений позивачем розмір заборгованості. Сам по собі факт здійснення відповідачем окремих платежів за кредитним договором не свідчить про відсутність заборгованості або неправильність її розрахунку. Навпаки, наявність у виписці операцій із погашення кредитної заборгованості підтверджує існування між сторонами кредитних правовідносин та виконання відповідачем договірних зобов`язань протягом певного періоду, однак жодним чином не спростовує наявність непогашеного залишку заборгованості станом на дату відступлення права вимоги. 
Водночас апеляційна скарга не містить жодного доказу неправильності розрахунку, а її доводи мають виключно припущений характер та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості перед позивачем. За таких обставин відсутні правові підстави вважати, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи або неправильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню.
Щодо безпідставності доводів апеляційної скарги про незаконність нарахування процентів у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби. Одним із основних доводів апеляційної скарги є посилання на частину п`ятнадцяту статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої військовослужбовцям, призваним на військову службу за мобілізацією, не нараховуються проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеня. На підставі зазначеної норми апелянт стверджує, що заявлені до стягнення проценти у розмірі 14 995,09 грн є незаконними. Однак наведений довід не відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на помилковому ототожненні моменту виникнення заборгованості із моментом проходження відповідачем військової служби. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору факторингу від 16.12.2022 року, а сума заборгованості, заявлена до стягнення, визначена саме станом на дату відступлення права вимоги. При цьому розрахунок заборгованості охоплює період користування кредитом з 27.09.2019 року по 05.12.2022 року, тобто виключно за період, який передував як укладенню договору факторингу, так і призову відповідача на військову службу. Натомість сам апелянт зазначає, що був призваний на військову службу лише 15.03.2025 року, тобто більш ніж через два роки після визначення розміру спірної заборгованості та переходу права вимоги до позивача. Отже, проценти, які є предметом позовних вимог, не є процентами, нарахованими після призову відповідача на військову службу, а тому положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до спірних правовідносин у цій справі не підлягають застосуванню. Більше того, апеляційна скарга не містить жодного належного обґрунтування заявленого доводу. Апелянт не зазначає, яка саме частина заявлених до стягнення процентів, на його думку, була нарахована після 15.03.2025 року, не наводить власного розрахунку, не спростовує розрахунок заборгованості, поданий позивачем, та не посилається на жоден доказ, який би підтверджував здійснення такого нарахування після його мобілізації. За таких обставин відповідний довід апеляційної скарги є декларативним, не підтверджений матеріалами справи та не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин щодо періоду виникнення та розміру заборгованості, у зв`язку з чим не може бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Щодо безпідставності доводів апеляційної скарги про порушення права відповідача на участь у розгляді справи. Апеляційна скарга ґрунтується на твердженні про те, що відповідач нібито був позбавлений можливості взяти участь у розгляді справи, не отримував копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження та, як наслідок, не зміг
реалізувати своє право на подання відзиву й заперечень проти позову. Зазначені доводи повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими судом першої інстанції обставинами. Так, як вбачається з оскаржуваного рішення, вже 27 квітня 2026 року представник відповідача – адвокат Лобаченко О.В. – подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому виклав правову позицію відповідача, навів заперечення щодо заявлених позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення процентів та одночасно заявив клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби. Крім того, цього ж дня представником відповідача було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи, що також знайшло своє відображення в оскаржуваному рішенні суду. Отже, матеріали справи беззаперечно підтверджують, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач був належним чином обізнаний про існування судового провадження, зміст заявлених позовних вимог, користувався професійною правничою допомогою адвоката та фактично реалізував належні йому процесуальні права, передбачені ЦПК України.

За таких обставин твердження апеляційної скарги про те, що відповідач був позбавлений можливості подати відзив, надати свої заперечення чи іншим чином захистити свої права, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються власною процесуальною поведінкою відповідача. Більше того, апеляційна скарга замовчує наведені обставини та створює хибне враження про те, що справа була розглянута за повної відсутності будь-якої участі відповідача у процесі. Однак наявність у матеріалах справи відзиву на позов, процесуальних клопотань та заяв, поданих представником відповідача, свідчить про протилежне.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції права відповідача на участь у судовому розгляді не відповідають матеріалам справи, не підтверджені належними доказами та не можуть бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що між сторонами дійсно виникли кредитні відносини з підстав, викладених в позовній заяві, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи містять копію кредитного договору, підписаного власноруч відповідачем, крім того відповідач власноручним підписом ознайомився з графіком платежів/розрахунком орієнтовної загальної вартості кредиту, також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Що стосується доводів апеляційної скарги про визначений судом першої інстанції розмір судових витрат на правову допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Встановлено, що звертаючись з позовною заявою позивач просив зокрема стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Заявляючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01.07.2025, згідно з яким правова допомога ТОВ «Діджи Фінанс» надавалась ФОП « ОСОБА_2 », акт надання послуг № 2026284647_CARD від 27.11.2025, додаткову угоду до вказаного договору від 28 листопада 2025 року, детальний опис робіт (а.с.9,23,31-33,42).

Відповідно до договору №42649746 від 01 липня 2025 року, укладений між ФОП « ОСОБА_2 » та клієнтом ТОВ «Діджи Фінанс», клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичні послуги (правову допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором (п.1.1 договору). Загальна вартість послуг надається з вартості наданих юридичних послуг (поточне супроводження), згідно тарифної сітки, вказаної у п. 4.8 даного договору, а також додаткову оплату, яка зазначена у п.4.9 даного договору. У п. 4.8 договору вказана тарифікація наданих послуг клієнту. Даний договір укладений на строк до 31.12.2026 року та набирає чинності з моменту його підписання (п.7.1 договору) (а.с.31-33).

Відповідно до додаткової угоди до вказаного договору від 28 листопада 2025 року, сторони розширили розділ «1. Предмет договору» та доповнили новим пунктом, а також доповнено розділ «4. Порядок здійснення розрахунків» та доповнено новим пунктом (а.с.42).

Згідно з детальним описом робіт ФОП « ОСОБА_2 » надано ТОВ «Діджи Фінанс» послуги з правової допомоги на суму 7000 грн, зокрема: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», витрачено часу - 1 год., вартість за 1 год. – 2000 грн, загальна вартість – 2000 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позивач, витрачено часу - 2 год., вартість за 1 год. – 2000 грн, загальна вартість – 4000 грн; формування додатків до позовної заяви (письмові докази), витрачено часу – 0.5 год., вартість за 1 год. – 1000 грн, загальна вартість – 500 грн; подання позовної заяви та копії позовної заяви з додатками, до суду шляхом надсилання позовної заяви поштовим відправленням витрачено часу – 0,5 год., вартість за 1 год. – 1000 грн, загальна вартість – 500 грн (а.с.23). 

Відповідно до акту наданих послуг № 2026284647_CARD від 27.11.2025, складений між виконавцем ФОП ОСОБА_2 та клієнтом ТОВ «Діджи Фінанс», сторони підтвердили, що виконавець надав, а клієнт прийняв правову допомогу загальною вартістю 7000 грн. Клієнт претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має. Послуги надані в повному обсязі та із дотриманням інших умов основного договору (а.с.9).

Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Так, скориставшись своїм процесуальним правом, та подавши відзив на позовну заяву, відповідач, зокрема зазначив, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи, оскільки позовна заява є типовою, а справа не потребує значних витрат часу адвоката (а.с.88-89).

Судом першої інстанції було враховано, що зазначена позивачем на виконання правничих послуг вартість робіт та її тривалість у розмірі 7 000,00 грн є завищеною з огляду на складність справи, характер правовідносин у цій справі та наслідки її розгляду, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи, а також судом було враховано і клопотання відповідача, щодо зменшення розміру відшкодування цих витрат, а тому суд першої інстанції керуючись принципом доцільності та справедливості прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Щодо витрати на правничу допомогу понесену ТОВ «Діджи Фінанс» в суді апеляційної інстанції. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені під ас апеляційного перегляду справи у розмірі 4 000,00 грн (а.с.174-183). 
З матеріалів справи вбачається, що інтереси ТОВ «Діджи Фінанс» в апеляційному суді представляло Адвокатське бюро «Анастасії Міньковської» в особі керуючого Міньковської А.В. на підставі договору №4264947-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року. 
На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір №4264947-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року, акт про підтвердження факту надання (правової) допомоги адвокатом від 20 лютого 2024 року на суму 6 000,00 грн., детальний опис робіт до договору про надання правової допомоги N 42649746 від 11 грудня 2023 року N 42649746; додаткову угоду №2026284647 від 14.07.2026 року; детальний опис робіт (наданих послуг) від 17.07.2026 року; акт №2026284647 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 14.07.2026 року; свідоцтво про право на надання адвокатської діяльності серії КС №11306/10; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.185-196).
Згідно з детальним описом робіт адвокатом Міньковською А.В. надано ТОВ «Діджи Фінанс» послуги з правової допомоги на суму 4 000,00 грн, зокрема: аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів, витрачено 0,5 год., вартість 500 грн; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», витрачено 0,5 год., вартість 500 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу у справі №336/2340/26, витрачено 3 год., вартість 3000 грн (з розрахунку 1000 грн за годину) (а.с.191). 

Відповідно до акту №2026284647 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 14.07.2026 року, складений між виконавцем Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» в особі керуючого Міньковської А.В. та клієнтом ТОВ «Діджи Фінанс», сторони підтвердили, що виконавець надав, а клієнт прийняв правову допомогу загальною вартістю 4000 грн. Клієнт претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має. Послуги надані в повному обсязі та із дотриманням інших умов основного договору (а.с.192).
Ураховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін, оцінюючи заявлений ТОВ «Діджи Фінанс» розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанцій, на предмет їх пропорційності та складності справи, ціни позову, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, а також значних витрат часу, оскільки такий відзив фактично дублює зміст раніше поданої позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрат на правничу допомогу, понесених ним на стадії апеляційного перегляду справи у розмірі 1000, 00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. ст.76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Лобаченка Олександра Вікторовича - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2026 року, залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 1000 (одна тисяча) гривень на відшкодуваннявитрати на професійну правничу допомогу, понесених при апеляційному перегляді справи
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 26 серпня 2026 року.

Головуючий, суддя | Суддя | Суддя
Подліянова Г.С. | Кочеткова І.В. | Кухар С.В.