ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2117/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/500/26 Категорія: 331060000 | Колісник Л.О.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Новіков О. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., 
з а участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу адвоката Гончарука Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 липня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Канівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, -

в с т а н о в и в:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою.
В обґрунтування заяви зазначає, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_2 . Заявник прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , але не має документів, які підтверджують родинні відносини з померлою, а саме: не надано свідоцтва про народження матері спадкоємця, ОСОБА_3 .
На підставі викладеного просила суд встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є рідною племінницею ОСОБА_2 .
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 липня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Канівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка є рідною тіткою заявника по материнській лінії.
У судовому засіданні встановлено, що, після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина. При цьому нею за життя був складений заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно заповідано будинку-інтернату, в якому вона проживала до дня смерті. Отже існує інший спадкоємець, який прийняв спадщину на підставі заповіту та права якого можуть бути безпосередньо порушені або оспорені у разі встановлення судом факту родинних відносин між заявником та спадкодавцем.
Встановлення вказаного факту має юридичне значення для реалізації спадкових прав заявника, однак за наявності спадкоємця за заповітом породжує спір щодо права на спадкове майно. За таких обставин між заінтересованими особами існує спір про право, який не може бути вирішений у порядку окремого провадження.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Гончарук А.В. оскаржив її в апеляційному порядку.
Вказував, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 липня 2026 року та направити справу для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в процесі розгляду заяви суд звернувся до державного нотаріуса та витребував копію спадкової справи за результатами ознайомлення зі змістом якої виявив наявність заповіту ОСОБА_2 на користь територіального центру осіб похилого віку, датованого 2010 роком, проте не звернув уваги на обставину, яка достовірно була відома нотаріусу як утримувачу та розпоряднику спадкової справи, про те, що матеріали містили і рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі №697/472/18, про нікчемність заповіту складеного від імені спадкодавця ОСОБА_2 на користь територіального центру осіб похилого віку.
Отже, інші спадкоємці за законом чи за заповітом у ОСОБА_2 відсутні.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам закону.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети – ні.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, – залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зробила висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: – факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; – встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; – заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); – чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) зазначив, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
Суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18 (провадження № 61-39374св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 554/10125/20 (провадження № 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалися на те, що вона звернулася до Канівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на майно, яке належить її покійній тітці – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа №358/2017. 
Однак, постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 23.09.2025 №912/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки ОСОБА_1 не надано документів, які підтверджують родинні стосунки з померлою.
Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 – 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої – п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 175/1578/23 (провадження № 61-12594св23) зазначив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Отже, встановлення факту не повинно пов`язуватися з наступним вирішенням спору про право та (або) впливати на обсяг цивільних прав та обов`язків в інших правовідносинах третіх осіб. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт за наявності спору про право має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.
Залишаючи заяву ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин без розгляду, суд першої інстанції керувався тим, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, при цьому нею за життя був складений заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно заповідано будинку-інтернату, в якому вона проживала до дня смерті. Таким чином, існує інший спадкоємець, який прийняв спадщину на підставі заповіту та права якого можуть бути безпосередньо порушені або оспорені у разі встановлення судом факту родинних відносин між заявником та спадкодавцем.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
У відповідності до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року у справі № 697/472/18, яке міститься у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81294772), в задоволенні позову Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Канівського району до територіальної громади Горобіївської сільської ради в особі Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_1 , про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом відмовлено.
Встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 13 липня 2010 року секретарем Горобіївської сільської ради Канівського р-ну Черкаської області Лютою Любов Федорівною, зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій №12 та застосовано наслідки недійсності нікчемного заповіту, скасувавши його державну реєстрацію.
Рішення набрало законної сили 20.05.2019 року.
Таким чином відсутні підстави вважати, що наявний інший спадкоємець за заповітом, оскільки заповіт є нікчемним.
Слід зауважити, що при залишенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.
У даній справі відсутній конфлікт інтересів, наявність інших осіб, які б оспорювали цей факт родинних відносин, судом не встановлено, а тому висновки суду є передчасними.
Відповідно до частини 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до ухвалення неправильного судового рішення, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката Гончарука Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 липня 2026 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 14 вересня 2026 року.

Судді: