Дата документу 15.09.2026 Справа № 335/7195/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/7195/25 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/822/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Онищенка Е.А.,
Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційними скаргами Концерну «Міські теплові мережі» в особі представника Калініної-Заєць Юлії Михайлівни, ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року представник Концерну «Міські теплові мережі» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що відповідачі своєчасно не сплачували за надані за адресою: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року утворилась заборгованість на суму 31 731,76 грн.
Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 31 731,76 грн та судовий збір у сумі 2 422,40 грн.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води за період з 01 березня 2017 року по 30 вересня 2024 року у розмірі 21140,53 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 537,93 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 537,93 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 537,93 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Концерну «Міські теплові мережі» Калініна-Заєць Ю.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2016 р. по 28.02.2017 р. у розмірі 10591,23 грн. та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник Концерну «Міські теплові мережі» посилається на те, що суд безпідставно застосував наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки часткова оплата комунальних послуг відповідачами є підставою для переривання зазначено строку. Відтак, позовна давність у даному випадку не може бути застосована до періоду з 01.11.2016 по 28.02.2017 року, оскільки відповідачі здійснювали оплату: у листопаді 2016 року – 0,28 грн, у лютому 2017 року – 1000,00 грн, у травні 2017 року – 600,00 грн, у липні 2017 року – 1200,00 грн, у листопаді 2017 року – 2500,00 грн, у грудні 2017 року – 1000,00 грн, у жовтні 2018 року – 4700,00 грн, у січні 2019 року – 568,45 грн, у лютому 2019 року – 3068,45 грн, у вересні 2019 року – 1000,00 грн, у лютому 2024 року – 300,00 грн, що було більшим ніж сума нарахувань за місяць.
Крім того, проводячи власний розрахунок, суд першої інстанції залишив поза увагою, що заборгованість, яка утворилась у період до березня 2017 року і у стягненні якої судом першої інстанції було відмовлено, є суттєво меншою з огляду на долучений позивачем розрахунок. 
З рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року не погодився також ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі».
Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що позивач вдався до процесуального шахрайства, зазначивши фіктивний номер телефону відповідача з метою позбавлення ОСОБА_1 права на захист. Вказує на факт підписання позову неповноважною особою. Наголошує, що Договір № 605725153 є фіктивним, його тексту не існує, та він відсутній в матеріалах справи. Крім того, персональні дані відповідача використані незаконно, данні РНОКПП були використані позивачем без згоди відповідача та без укладеного договору. Розрахунок, який наданий до позовної заяви, не є належним доказом у справі, не підкріплений первинним бухгалтерським документом. Суд першої інстанції постановив стягнути кошти на звичайний банківський рахунок, а не на рахунок зі спеціальним режимом використання. Судом першої інстанції проігнорована позовна давність в частині заявлених вимог за період 2016-2019 років.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Концерну «Міські теплові мережі» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що наявними у справі доказами підтверджується факт надання позивачем житлово-комунальних послуг у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачам, у період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року та факт неналежного виконання зобов`язання з боку відповідачів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 31 731,76 грн.
Між тим, за заявою відповідача ОСОБА_1 суд застосував наслідки пропуску Концерном «Міські теплові мережі» строку позовної давності до вимог, які виникли з листопада 2016 року по лютий 2017 року включно, а тому вирішив, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» підлягають частковому задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води за період з 01 березня 2017 року по 30 вересня 2024 року в розмірі 21 140,53 грн.
Проте, з такими висновками суду в повній мірі не можна погодитися з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.
Відповідно до п. 2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.
Право Концерну «Міські теплові мережі» на отримання оплати за надані послуги з опалення підтверджено рішенням виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 5 від 29 січня 2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Запоріжжі», відповідно до якого з 01 січня 2009 року в м. Запоріжжі виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну.
Згідно Рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28.04.2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.04.2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну.
Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.12.1994 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, яка надана департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради у листі № 06.4/02/18966 від 24.07.2025 (а.с. 38-39).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.12.1997 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, яка надана департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради у листі № 06.4/02/18960 від 24.07.2025 (а.с. 34-35).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.04.1997 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, яка надана департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради у листі № 06.4/02/18958 від 24.07.2025 (а.с. 36-37).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 399825323 від 18.10.2024, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками на праві приватної спільної часткової власності по 1/5 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради від 12.12.2008 (а.с. 10 зворот -11).
Співвласники цієї квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли ІНФОРМАЦІЯ_4 та 11.02.2013 відповідно (а.с. 32-33, 30-31).
Отже, позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 01.11.2021 типовий індивідуальний договір № 605725153 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , є укладеним між сторонами.
З довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунку суми позову встановлено, що загальна сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися Концерном «МТМ» за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року складає 47668,94 грн. За вказаний період відповідачами було частково сплачено наявну заборгованість, а саме, в сумі 15937,18 грн, субсидія – 0 грн. Таким чином, сума заборгованості за вказаний період становить 31731,76 грн (а.с. 10, 11 зворот - 13).
Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідачів вартості наданих послуг постачання теплової енергії за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року.
Претензій щодо ненадання або ж надання неналежної якості послуг за вказаний період до Концерну «МТМ» від відповідачів не надходило.
Отже, як встановлено з матеріалів справи, період, за який заявлено позовні вимоги, регулювався Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
З огляду на це, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV та «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Так, за правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IVвід 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630), чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
Споживач згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.
Відповідачі в порушення вищевказаних норм законодавства свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року в сумі 31731,76 грн.
Отже, наявні підстави для стягнення такої заборгованості.
Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц, 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, 18 грудня 2019 року у справі № 522/2625/16-ц, 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18-ц, 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8196/20 від 7 липня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8196/20 погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що, заперечуючи проти позову, відповідач не надала належних та допустимих доказів ненадання позивачем вказаних послуг.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Таким чином, відсутність між сторонами договору до 01.11.2021 року не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року по справі №463/6799/18.
КЦС додав, що зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 7 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21).
Натомість щодо періоду після 01.11.2021 року колегія зазначає наступне.
02.10.2021 Концерн «Міські теплові мережі» оприлюднив на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування Запорізької міської ради (можна знайти у вільному доступі в мережі Інтернет за посиланням http://zp.gov.ua/uk/articeles/item/10370/ukladannya-publichnih-dogovoriv-z-koncernom-miski-teplovi-merezhi-) та на власному офіційному веб-сайті (можна знайти у вільному доступі в мережі Інтернет за посиланням http//teploseti.zp.ua/ua/for_consumers/Public_contracts/) індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання.
Пунктом 5 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - договір) передбачено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць (п. 32 договору).
Пунктом 34 передбачено, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Згідно з п. 36 договору, під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів).
Відповідачем заперечувався факт укладення даного договору між ним і позивачем.
Згідно з частинами першою і другою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Частиною першою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 Закону України "Про теплопостачання" від 02.05.2005 № 2633-IV, відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
Укладання договору на постачання теплової енергії передбачено ст.ст. 24, 25 Закону України "Про теплопостачання" та є обов`язковим для сторін на підставі закону.
За змістом ст. 25 вказаного Закону, теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами, водночас своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основними обов`язками споживача теплової енергії (ст. 24 Закону).
Положеннями ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що:
споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
теплова енергія - це товарна продукція, яка виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Отже, споживачем теплової енергії може бути особа (ОСББ, житлово-комунальні організації, виконавці послуг), теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввід приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
У офіційному виданні Голос України № 231 від 09.12.2017 був опублікований Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (далі - Закон).
Відповідно до п. 1 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (з 10.12.2017), та вводиться в дію з 01.05.2019, крім окремих його положень, які вводяться в дію пізніше.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VІІІ, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
У ст. 1 Закону № 2189-VІІІ визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
За приписами ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст. 1, ч. 2 ст. 6 Закону).
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 Закону).
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 7, ч. 2 ст. 8 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Виконавець комунальної послуги зобов`язаний, зокрема: забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
Згідно з ч.ч. 2, 3, 7 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо; споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У ч. 1 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції Закону № 1060-IX від 03.12.2020) встановлено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме:
1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку;
2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою;
3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.
Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначених цією частиною, за кожним видом комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії).
В межах одного багатоквартирного будинку дозволяється обрання різних моделей організації договірних відносин за різними видами комунальних послуг.
Згідно із ч. 7 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 цього Закону.
За приписами ч. 5 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189-VIII (в редакції від 01.05.2021), договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії.
Постановами Кабінету Міністрів України № 1022 від 08.09.2021 та № 1023 від 08.09.2021 внесено зміни до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових форм договорів, відповідно до яких згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги" договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності зазначених постанов.
Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 (в редакції постанови КМУ №1022 від 08.09.2021), ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати.
Відповідно до п. 13 цих Правил надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.
Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст.ст. 13 і 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Отже, між сторонами 01.11.2021 було укладено типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII. 
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем було правомірно заявлені вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року, в якому частина періоду нарахувань здійснювалась без договору, а частина, після 01.11.2021 року на підставі типового індивідуального договору приєднання № 605725153, а тому твердження, зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо спростування цих обставин, апеляційний суд відхиляє.
Щодо розміру заборгованості колегія суддів зазначає наступне.
Як було встановлено з довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та проведеного позивачем розрахунку, загальна сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися Концерном «Міські теплові мережі» за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року складає 47668,94 грн. 
За вказаний період відповідачами було частково сплачено наявну заборгованість, а саме в сумі 15937,18 грн. Таким чином, остаточна сума заборгованості за вказаний період становить 31731,76 грн (а.с. 10).
За період споживання послуг з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року відповідач не звертався з претензіями до позивача щодо ненадання або надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості послуг, не звертався зі скаргами на встановлені тарифи та не висував позивачу жодних претензій щодо отриманих послуг. 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що обов`язок доведення факту надання послуг належної якості у будь-якому випадку покладається виключно на виконавця послуг, апеляційний суд відхиляє.
Сам по собі факт незгоди зі стягненням заборгованості не свідчить про неналежну якість послуг. Право споживача на пред`явлення вимог у зв`язку з неналежною якістю послуг виникає у разі виявлення відповідних недоліків та реалізується шляхом звернення до виконавця у порядку, визначеному законодавством.
Лише за наявності належно заявлених споживачем претензій щодо якості послуг та спору з цього приводу, на виконавця може покладатись обов`язок спростувати такі доводи і надати докази надання послуг належної якості.
Матеріали справи не містять доказів звернення відповідачів до позивача із заявами, претензіями чи вимогами щодо належності якості послуг, складення відповідних актів-претензій або ініціювання перевірки якості послуг, а тому підстави вважати спірні послуги такими, що не відповідали встановленим вимогам, відсутні.
Також, встановленими судом обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги у заявленому позивачем розмірі.
Зокрема, є безпідставними посилання скаржника ОСОБА_1 на неналежність як доказу наданого Концерном «Міські теплові мережі» розрахунку заборгованості. Заперечуючи проти позову, відповідач не надав доказів на його спростування ні суду першої, ні апеляційної інстанцій, а також не надав власного розрахунку.
Досліджуючи розмір заявленої до стягнення заборгованості, колегія приходить до висновку, що відповідачі по справі як споживачі комунальних послуг в порушення вищевказаних норм діючого законодавства свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року в сумі 31731,76 грн.
Обидві апеляційні скарги представника Концерну «Міські теплові мережі» Калініної-Заєць Юлії Михайлівни та Петренка Сергія Івановича містять заперечення щодо правильності застосування судом першої інстанції строків позовної давності до заявлених вимог. 
Представник позивача вказує, що часткова оплата комунальних послуг відповідачами є підставою для переривання строку позовної давності, відтак позовна давність у даному випадку не може бути застосована до вимог, заявлених у період з 01.11.2016 по 28.02.2017 року, оскільки відповідачі здійснювали оплату у листопаді 2016 року – 0,28 грн, у лютому 2017 року – 1000,00 грн, у травні 2017 року – 600,00 грн, у липні 2017 року – 1200,00 грн, у листопаді 2017 року – 2500,00 грн, у грудні 2017 року – 1000,00 грн, у жовтні 2018 року – 4700,00 грн, у січні 2019 року – 568,45 грн, у лютому 2019 року – 3068,45 грн, у вересні 2019 року – 1000,00 грн, у лютому 2024 року – 300,00 грн.
Так, судом першої інстанції враховано позовну давність, яка встановлюється тривалістю у три роки, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст. 258 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Так, суд першої інстанції встановив, що позивачем не було зазначено поважних причин пропуску строку позовної давності за період з листопада 2016 року по лютий 2017 року включно, а також не заявлено клопотання про поновлення цього строку.
Також районний суд відхилив посилання представника позивача, що строк позовної давності переривався через сплату відповідачами заборгованості, оскільки не було надано належних доказів на підтвердження сплати таких платежів з зазначенням призначення платежу щодо погашення заборгованості за попередні періоди.
Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за період з 01.11.2016 по 28.02.2017, слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Перевіряючи вказані доводи обох апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду зазначає про таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Карантин в Україні було безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.
17.03.2020 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» № 530-ІХ (Закон № 530). Законом України «Про торгово-промислові палати в Україні» карантин було визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року і до 30 червня 2023 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину.
З урахуванням пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, застосуванню підлягає строк позовної давності щодо платежів, які мали бути сплачені до 02 квітня 2017 року.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Строк внесення щомісячних платежів визначений п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, не пізніше 20 числа наступного місяця. Отже, оскільки вказаними Правилами встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок оплати послуг щомісячно, то право вважається порушеним з моменту недотримання споживачем строку оплати кожного чергового рахунку, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його оплати. Таким чином, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання споживачем кожного з цих зобов`язань.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди.
З розрахунку, долученого Концерном «Міські теплові мережі» до позовної заяви, встановлено, що за період заборгованості з 01.11.2016 року по 30.09.2024 року відповідачами було здійснено оплату в розмірі 600,00 грн у травні 2017 року та 1200,00 грн у липні 2017 року, в місяці, коли послуга фактично не надавалась, а нарахування платежів за вказані місяці не проводилось. Крім того, у листопаді 2017 року за послугу з опалення приміщення було нараховано 863,96 грн, натомість сплачено 2500,00 грн, у грудні 2017 року нараховано 893,27 грн, натомість сплачено 1000,00 грн. У жовтні 2018 року нарахувань не було, при цьому з наявної на той момент заборгованості у розмірі 5364,77 грн, відповідачем було сплачено 4700,00 грн. 
Фактично, на початку опалювального сезону 2018-2019 років, борг за послугу з теплопостачання складав 664,77 грн, а наявна заборгованість у розмірі 31731,76 грн у значній своїй частині утворилась у подальшому, оскільки відповідачі майже перестали вносити платежі за надані послуги. 
Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на введений в України воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який наразі триває, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені обставини, а саме, здійснення відповідачем платежів в більшому розмірі, аніж було нараховано відповідно, свідчить про визнання відповідачем боргу за попередній період.
Зокрема Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 року у справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Аналогічний висновок також викладено в постановах Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №760/16111/15-ц, від 07.04.2021 у справі № 301/1310/16-ц, від 14.04.2021 у справі №759/16720/16-ц.
Таким чином, доводи апеляційної скарги Концерну «Міські теплові мережі» про те, що часткова оплата комунальних послуг відповідачем є підставою для переривання строку позовної давності, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної цивільної справи. Натомість доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в цій частині слід відхилити з наведених вище мотивів.
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено суду факт надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії за весь спірний період у заявленому обсязі та на заявлену у позові суму, відповідно факт отримання цих послуг відповідачами не спростовано; подані до суду позивачем розрахунки є належними доказами.
Натомість встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати за послуги централізованого опалення у заявленому обсязі на заявлену суму, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Отже, доводи апеляційної скарги представника Концерну «МТМ» знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо перевірки повноважень представника позивача суд відхиляє з наступних підстав.
Так, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України).
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч. 3 ст. 62 ЦПК України).
При цьому, колегія суддів враховує, що положення ЦПК України не вимагають долучення до позовної заяви документів, що підтверджують повноваження відповідного керівника юридичної особи у випадку наявності у справі довіреності на представництво інтересів юридичної особи іншою особою, оскільки відомості про керівника юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є відкритими і загальнодоступними.
Щодо доводів апеляційної скарги, відповідно до яких позивач зазначив невірний номер мобільного телефону відповідача з метою умисного блокування отримання відповідачем SMS-повідомлення від Укрпошти, а тому відповідач був позбавлений права на захист, суд зазначає таке.
З матеріалів справи встановлено, що копія ухвали суду від 04.08.2025 про відкриття провадження у справі та судова повістка були направлені судом першої інстанції поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_6 , а саме, АДРЕСА_1 . Поштове відправлення було повернуто на адресу суду неврученим з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Таким чином, в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Така позиція суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у Постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), від 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), від 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17).
В подальшому, 18.08.2025 року відповідач подав до суду заяву про ознайомився з матеріалами справи, а 20.08.2025 особисто ознайомився з позовною заявою та додатками до неї, надалі подавав заяви, відвідував судові засідання, зокрема і те, в якому було ухвалене оскаржуване рішення. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо позбавлення відповідача права на захист у зв?язку із зазначенням невірного номера мобільного телефону позивачем, не знайшли свого підтвердження.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо зарахування коштів не на рахунок зі спеціальним режимом використання, відсутність акту розмежування балансової належності, недоведеність витрат на транспортування теплової енергії не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду, суд першої інстанції фактично прийшов до вірних висновків та правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановивши обов`язок боржника сплачувати за надані житлово-комунальні послуги, натомість помилково застосував наслідки спливу строку позовної давності.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» необхідно задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з постачання теплової енергії задовольнити повністю з вищенаведених у цій постанові підстав.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн (а.с. 22), при поданні апеляційної скарги - в розмірі 3633,60 грн (а.с. 221).
ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в загальному розмірі 4 542 грн (а.с. 174, 228).
В апеляційній скарзі представник Концерну «МТМ» просила скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог у сумі 10591,23 грн, що складає 33,38% (10591,23*100%/31731,76) від всієї суми вимог у 31731,76 грн. Таким чином сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1212,90 грн (3633,60*33,38%).
Враховуючи, що апеляційна скарга Концерну «МТМ» задоволена повністю, судовий збір у розмірі 1212,90 грн належить стягнути з відповідачів на користь позивача, у той час як сума надлишково сплаченого судового збору у сумі 2420,70 грн (3633,60-1212,90) підлягає поверненню позивачеві у разі звернення із відповідною заявою згідно положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту:
Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) заборгованість за послуги з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води за період з 01 листопада2016 року по 30 вересня 2024 року у розмірі 31731 (тридцять одна тисяча сімсот тридцять одна) грн. 76 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 77 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 77 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 77 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков