СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 серпня 2026 року Справа № 480/1937/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/1937/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Андрія Саєнка, 10,м. Фастів,Фастівський район, Київська область,08500), в якій просить:
- визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.02.2024 про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про державну службу". 
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив службу в митних органах у період з 17.11.1993 по 22.01.2024 та був звільнений з державної служби у зв`язку з досягненням 65-річного віку. Після призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач 07.02.2024 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII. Позивачу було відмовлено у переведенні на пенсію державного службовця через відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.
Ухвалою суду від 18.03.2024 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. На думку відповідача, зазначені періоди роботи в митних органах на посадах, за якими позивачу присвоювалися персональні чи спеціальні звання, не підлягають зарахуванню до стажу державної служби відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII. У зв`язку із цим станом на 01.05.2016 у позивача відсутній необхідний стаж державної служби, передбачений пунктами 10 та 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, для збереження права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII.
Відповідач також зазначив, що страховий стаж позивача становить 46 років 11 місяців 26 днів, а розмір призначеної йому пенсії станом на 09.04.2024 -10 782,67 грн. Водночас Закон №889-VIII не передбачає перерахунку раніше призначених пенсій, а право позивача на переведення на пенсію державного службовця відсутнє через відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є пенсіонером за віком, пенсія призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 10.01.2024 згідно запису № 9-0 позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу чергових Сумської митниці. 
Після досягнення 65-річного віку, позивач , 07.02.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №889 від 10.12.2015 .
До заяви, серед іншого, було додано довідку Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/7 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, а саме посадовий оклад, надбавку за ранг та надбавку за вислугу років, станом на січень 2024 року, а також довідку Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/8 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією. 
Також у матеріалах міститься довідка Харківської митниці про складові заробітної плати за період із лютого 2020 року по червень 2021 року, надана разом із листом Харківської митниці від 16.01.2024 №7.14-1/7.14-22/10/317.
Втім, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 15.02.2024, надісланим позивачу листом від 15.02.2024 №10097/03-16, ОСОБА_1 відмовлено у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
В обґрунтування прийнятого рішення пенсійний орган зазначив, що з 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, яким визначено умови збереження права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII.
Посилаючись на положення пунктів 10 та 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, відповідач указав, що право на призначення пенсії державного службовця мають особи, які станом на 01.05.2016 займали посади державної служби та мали не менш як 10 років відповідного стажу, або особи, які станом на зазначену дату мали не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що до стажу державної служби позивача не зараховано періоди його роботи в митних органах на посадах, під час перебування на яких йому присвоювалися персональні чи спеціальні звання. Відповідач дійшов висновку, що дія Закону №889-VIII не поширюється на осіб, яким присвоєно спеціальні звання, у зв`язку із чим робота позивача в митних органах не враховується до стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.
Унаслідок цього пенсійний орган визначив, що станом на 01.05.2016 стаж державної служби позивача відсутній, а тому він не набув необхідного стажу, передбаченого пунктами 10 та 12 розділу XI Закону №889-VIII, для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII. 
Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Відповідно до частини 3 статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При цьому, частинами першою, другою та четвертою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, судом установлено зі змісту записів трудової книжки позивача, довідки Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/8-1 про стаж державної служби та довідки Харківської митниці від 06.02.2024 №7.14-1/7.14-22-01/10/820, що позивач:
- у період з 17.11.1993 по 24.04.1994 працював у Глухівській митниці Державного митного комітету України на посаді інспектора ВОХР; з 25.04.1994 по 14.04.1997 -на посаді старшого інспектора чергової служби Глухівської митниці Державного митного комітету України; з 15.04.1997 по 28.09.2000 -на посаді старшого інспектора чергової частини Глухівської митниці Державної митної служби України; з 29.09.2000 по 02.05.2001 -на посаді інспектора митного поста «Бачівськ» Глухівської митниці Державної митної служби України; з 03.05.2001 по 18.06.2004 -на посаді старшого інспектора чергової частини Глухівської митниці Державної митної служби України; з 19.06.2004 по 09.02.2006 -на посаді провідного інспектора чергової частини Глухівської митниці Державної митної служби України; з 10.02.2006 по 02.07.2009 -на посаді головного інспектора відділу оперативних чергових Глухівської митниці Державної митної служби України; з 03.07.2009 по 30.06.2010 -на посаді заступника начальника відділу оперативних чергових Глухівської митниці Державної митної служби України; з 01.07.2010 по 31.08.2010 -на посаді головного інспектора відділу оперативних чергових Глухівської митниці Державної митної служби України;
- з 01.09.2010 по 30.11.2010 працював у Сумській митниці Державної митної служби України на посаді начальника сектора оперативних чергових митного поста «Глухів»; з 01.12.2010 по 07.07.2011 -на посаді головного інспектора відділу охорони та супроводження вантажів служби «митної варти»; з 08.07.2011 по 06.02.2012 -на посаді головного інспектора відділу оперативних чергових; з 07.02.2012 по 01.10.2012 -на посаді старшого інспектора відділу кадрової роботи; з 02.10.2012 по 31.05.2013 -на посаді головного інспектора відділу кадрової роботи;
- з 01.06.2013 по 31.10.2013 працював у Сумській митниці Міндоходів на посаді головного інспектора відділу персоналу, а з 01.11.2013 по 22.02.2015 -на посаді головного спеціаліста відділу персоналу;
- з 23.02.2015 по 10.03.2016 та з 11.03.2016 по 18.09.2016 працював у Сумській митниці ДФС на посаді заступника начальника відділу чергових, а з 19.09.2016 по 03.02.2020 -на посаді начальника відділу чергових;
- з 04.02.2020 по 03.08.2020 працював у Слобожанській митниці Держмитслужби на посаді головного державного інспектора митного поста «Суми»; з 04.08.2020 по 12.10.2020 -на посаді головного державного інспектора відділу чергових; з 13.10.2020 по 02.06.2021 -на посаді головного державного інспектора відділу організації митного контролю та оформлення управління забезпечення митного контролю; 
- з 03.06.2021 по 30.06.2021 -на посаді головного державного інспектора сектору чергових відділу чергових у м. Суми;
- з 01.07.2021 по 02.07.2023 та з 03.07.2023 по 22.01.2024 працював у Сумській митниці на посаді головного державного інспектора відділу чергових.
ГУ ПФУ у Київській області, відмовляючи рішенням у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", вказує на те, що позивач не займав посаду державного службовця, а також не набув необхідного стажу державної служби.
Втім, суд не погоджується з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області у переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», а також із незарахуванням до стажу державної служби періодів проходження позивачем служби в митних органах, а саме: з 17.11.1993 по 31.08.2010 -у Глухівській митниці; з 01.09.2010 по 31.05.2013 -у Сумській митниці Державної митної служби України; з 01.06.2013 по 03.02.2020 -у Сумській митниці Міндоходів та Сумській митниці ДФС; з 04.02.2020 по 30.06.2021 -у Слобожанській митниці Держмитслужби; з 01.07.2021 по 22.01.2024 -у Сумській митниці, та зазначає таке. 
01.05.2016 набув чинності Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII), підпунктом 1 пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Так, пунктом 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, розділом XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Так, частиною першою статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII) передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз положень частини першої статті 37 Закону № 3723-XII дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у державних службовців, які на день набрання чинності Законом 889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та осіб, які на день набрання чинності Законом 889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону № 1058-IV.
Абзацом першим частини першої статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
У свою чергу, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум (абзац перший частини першої статті 28 Закону № 1058-IV).
Тобто, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016 відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 року у справі № 591/6970/16-а, від 18 березня 2021 року у справі № 500/5183/17.
З матеріалів справи вбачається, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу є недостатність стажу державної служби, а саме: незарахування служби позивача в податкових та митних органах до державної служби.
Пунктом 8 розділу Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.
У свою чергу стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283 (далі - Порядок № 283), та додатку до нього (діяли до 01.05.2016).
Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 "Про порядок обчислення стажу державної служби", якою затверджений Порядок обчислення стажу державної служби, регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Пунктом 1 Порядку № 283 регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) серед іншого на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, м и т н о г о контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної п о д а т к о в о ї та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.
Суд зауважує, відповідно п. 342.4 ст. 342 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.
Відповідно до ст. 344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».
При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Разом з тим, згідно ст. 343 ПК України посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються, зокрема, такі спеціальні звання: головний державний радник податкової служби; державний радник податкової служби I рангу; державний радник податкової служби II рангу; державний радник податкової служби III рангу; радник податкової служби I рангу; радник податкової служби II рангу; радник податкової служби III рангу; інспектор податкової служби I рангу; інспектор податкової служби II рангу; інспектор податкової служби III рангу; інспектор податкової служби IV рангу; молодший інспектор податкової служби.
Крім того, ч.17 статті 37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Також варто відмітити, що спеціальним законом, що визначає статус посадових осіб митних органів в Україні, є Митний кодекс України від 13 березня 2012 року № 4495-VІ, зі змінами (далі - Митний кодекс).
Відповідно до частини 1 статті 569 Митного кодексу України (у редакції Закону №405-VII від 04.07.2013, чинній на час періодів роботи позивача в митних органах до 01.05.2016) працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями.
Частиною 1 статті 588 Митного кодексу України (у редакції Закону № 405-VII від 04.07.2013, чинній на час періодів роботи позивача в митних органах) пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Крім того, частиною сімнадцятою статті 37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
При цьому суд зауважує, що Постановою Кабінету Міністрів України №306 від 20.04.2016 року "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" (далі - Постанова № 306) затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.
Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку митного органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.
Відтак, спеціальні звання посадових осіб контролюючих органів - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених Постановою №306.
Додатком 13 Постанови №306 передбачено, що спеціальне звання "радник митної служби ІІІ рангу" прирівнюється до 6 рангу державного службовця, "інспектор митної служби 3 та 4 рангу" прирівнюється до 9 рангу державного службовця, інспектор митної служби 2 рангу" прирівнюється до 8 рангу державного службовця, "інспектор митної служби 1 рангу", прирівнюється до 7 рангу державного службовця.
Крім того, п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи 14 січня 2020 року № 440-IX, яким внесено зміни до Митного кодексу України було установлено, що спеціальні звання митної служби, встановлені Митним кодексом України, присвоюються посадовим особам митних органів, яким раніше було присвоєно спеціальні звання податкової та митної служби, за таким співвідношенням незалежно від займаних посад, зокрема: радник податкової та митної справи III рангу - радник митної служби III рангу.
Цим же п.2 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону передбачено, що період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоювалися спеціальні та/або персональні звання) у митних органах та органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Отже, законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача, та яке діє на теперішній час, визначено, що посадові особи державної податкової та митної служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ у Київській області , розглядаючи заяву позивачу про перехід на пенсію за віком згідно статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, протиправно не зарахувало до спеціального стажу державної служби позивача його роботу в податкових та митних органах.
Отже, стаж державної служби позивача в митних органах станом на 01.05.2016 становив понад 20 років, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача та довідкою Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/8-1 про стаж державної служби. Наявність такого стажу є достатньою для збереження за позивачем права на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII та пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.
Таким чином, суд зазначає, що на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою від 07.02.2024 про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачем було дотримано всіх необхідних умов, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-XII та пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, а саме: він досяг установленого законом віку, має необхідний страховий стаж, а його стаж державної служби з урахуванням періодів проходження служби в митних органах з 17.11.1993 по 01.05.2016 становить понад 20 років.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що зазначена в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 15.02.2024 підстава для відмови у переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є необґрунтованою. Оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності, установленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 15.02.2024 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» підлягає визнанню протиправним та скасуванню. 
Що стосується позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію державного службовця з часу звернення з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», судом враховано наступне.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно з абз.1 пункту 4.1 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 заяви про переведення з одного виду пенсії на інший приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів) (пункт 1.8 Порядку № 22-1).
З огляду на те, що під час розгляду справи судом установлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області протиправно не зараховано позивачу до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII, періоди проходження служби в митних органах, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області повторно розглянути заяву позивача від 07.02.2024 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» та за результатами її розгляду прийняти рішення з урахуванням довідок Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/7 та №7.24-22-02-13/8 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, а також висновків суду щодо наявності в позивача права на переведення з 07.02.2024, тобто з дати звернення із відповідною заявою, на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII, зарахувавши до стажу державної служби позивача періоди проходження служби: з 17.11.1993 по 31.08.2010 у Глухівській митниці; з 01.09.2010 по 31.05.2013 у Сумській митниці Державної митної служби України; з 01.06.2013 по 03.02.2020 у Сумській митниці Міндоходів та Сумській митниці ДФС; з 04.02.2020 по 30.06.2021 у Слобожанській митниці Держмитслужби; з 01.07.2021 по 22.01.2024 у Сумській митниці на посадах, під час перебування на яких позивачу присвоювалися персональні та спеціальні звання.
Задовольняючи позов у такий спосіб судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що правосуддя не повинно бути ілюзорним і має забезпечувати реальний захист прав особи і гарантії того, що справу буде вирішено остаточно рішенням в судовому провадженні (рішення від 09 грудня 2010 року у справі Буланов та Купчик проти України, від 13.02.2011 року у справі Чуйкіна проти України).
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 також наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (п.9 абз.10).
Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі №826/4418/14 була сформована правова позиція, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
При цьому суд вважає необхідним відмітити, що захист прав позивача саме в такий спосіб не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки суд не втручається в дискреційні повноваження відповідача, не привласнює їх і не підміняє ГУ ПФУ в Київській області, а лише зобов`язує відповідача вчинити певні дії, що повністю відповідає вимогам діючого законодавства.
Відповідно до ч.1ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 6 ст.134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п.1 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, в тому числі: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо.
Суд звертає увагу, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2024 у справі № 340/1498/22, від 29.08.2024 у справі № 560/10132/21 та від 10.07.2024 у справі № 340/1498/22.
Крім того, у разі, наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою ст.134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої ст.134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23.07.2023 у справі № 340/4492/22.
Також при визначенні суми відшкодування, то суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У позовній заяві та клопотанні про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.
Відповідач подав заперечення на клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у яких заперечував проти відшкодування заявленої суми витрат.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії таких документів:
· договору про надання правової допомоги від 07.03.2024 №04-03/24, укладеного між адвокатом Осьмаковим Олександром Анатолійовичем та позивачем ОСОБА_1 ; 
· квитанції до прибуткового касового ордера від 07.03.2024 №06-03/24, яка підтверджує сплату позивачем 3000,00 грн за надання правової допомоги відповідно до договору від 07.03.2024 №04-03/24 та акта від 07.03.2024 №06-03/24; 
· акта виконаних робіт (надання послуг) від 07.03.2024 №06-03/24 за договором про надання правової допомоги від 07.03.2024 №04-03/24, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг становить 3000,00 грн; 
· свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000695, виданого Осьмакову Олександру Анатолійовичу.
Таким чином, наданими документами підтверджується факт надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом., її вартість у розмірі 3000,00 грн та сплата позивачем зазначеної суми.
Водночас суд зазначає, що документальне підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для стягнення всієї заявленої суми. Вирішуючи питання про розподіл таких витрат, суд має перевірити їх реальність, необхідність, обґрунтованість та співмірність зі складністю справи й обсягом фактично виконаної адвокатом роботи.
Ураховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин, усталену судову практику в цій категорії справ, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань, обсяг підготовлених представником процесуальних документів, а також відсутність необхідності у збиранні значного обсягу додаткових доказів, суд доходить висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу - 3000,00 грн - є завищеним та не повною мірою відповідає критерію співмірності.
З огляду на принципи обґрунтованості, пропорційності та справедливості суд вважає, що належним і співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, є 1000,00 грн.
Крім того, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Суд враховує, що дана справа є справою незначної складності і була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). В даних правовідносинах наявна стала практика Верховного Суду. Представником позивача було складено та подано до суду обов`язковий процесуальний документ - позовну заяву. Складання та подання представником позивача відповіді на відзив було його правом, а не обов`язком. Вивчення та правовий аналіз документів, входить в процес складення позовної заяви, оскільки в "юридичному сенсі" складання позовної заяви це не друкування тексту, а саме аналіз фактів та інтелектуальна робота. Направлення від імені клієнта до Сумського окружного адміністративного суду позовної заяви, а також заяви про розгляд справи за участю сторін, відповіді на відзив та заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу не є правничою допомогою. Справа не впливає на репутацію позивача та не викликає публічного інтересу.
Отже, загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню на користь позивача, становить 2211,20 грн, з яких 1211,20 грн -витрати зі сплати судового збору та 1000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.02.2024 про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, код ЄДРПОУ 22933548) зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди проходження служби: з 17.11.1993 по 31.08.2010 -у Глухівській митниці; з 01.09.2010 по 31.05.2013 -у Сумській митниці Державної митної служби України; з 01.06.2013 по 03.02.2020 -у Сумській митниці Міндоходів та Сумській митниці ДФС; з 04.02.2020 по 30.06.2021 -у Слобожанській митниці Держмитслужби; з 01.07.2021 по 22.01.2024 -у Сумській митниці, та п о в т о р н о розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.02.2024 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, з урахуванням довідок Сумської митниці від 22.01.2024 №7.24-22-02-13/7 та №7.24-22-02-13/8, а також правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та прийняти за результатами розгляду відповідне рішення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, код ЄДРПОУ 22933548) 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 (двадцять) коп. витрат зі сплати судового збору та 1000 (одну тисячу) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець