ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2026 р. Справа№ 910/15163/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Алданової С.О. 
Корсака В.А. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нортон-Україна"
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 (повний текст складено 27.03.2026)
у справі № 910/15163/25 (суддя Котков О.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нортон-Україна"
до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 7" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Нортон-Україна" (далі – Товариство) сформувало у системі «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просило Господарський суд міста Києва ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат, яким стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №7» Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі – Лікарня) на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн. 
Заявник зазначив, що позовна заява справі містить попередній розрахунок судових витрат на правову допомогу у розмірі 100 000,00 грн. Відповідно до Додаткової угоди №1 від 30.06.2025 до договору про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Монтелекс», сторони погодили, що розмір гонорару за здійснення судового представництва та правничий супровід справи №910/15163/25 у суді першої інстанції э фіксованим та становить 100 000,00 грн. 
На виконання зазначеного договору адвокати здійснили комплекс заходів з надання правничої допомоги, у тому числі проведено досудове врегулювання спору шляхом підготовки та направлення претензії на адресу відповідача, підготовлено та подано позовну заяву, відповідь на відзив, а також інші процесуальні документи, здійснено представництво інтересів позивача під час розгляду справи судом.
Товариство зауважує на тому, що сплата основної суми боргу була здійснена відповідачем лише після подання позивачем позовної заяви до суду. При цьому позивач до звернення до суду здійснив заходи досудового врегулювання спору, зокрема, підготовив та направив на адресу відповідача претензію з вимогою про погашення заборгованості, однак відповідач свої зобов`язання добровільно не виконав.
До заяви Товариство долучило: 
- ордер серії АА №0058000 від 28.01.2026 на надання правничої допомоги ТОВ «Нортон-Україна»;
- свідоцтво серії КВ №6465 від 29.08.2019 про право на зайняття адвокатською діяльністю;
- договір №36/1/25 від 30.06.2025 про надання правничої допомоги;
- додаткову угоду №1 від 01.11.2025; 
- акт №1 від 06.03.2026 надання правової допомоги на суму 100 000,00 грн;
- детальний опис наданих послуг АО «Монтелекс» на суму 100 000,00 грн;
З поданими 19.03.2026 додатковими поясненнями Товариство надало квитанцію від 13.03.2026 на суму 88 000,00 грн.

Позиції учасників справи.
Від лікарні заяви, клопотання, пояснення щодо поданої Товариством заяви не надійшло.

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з Лікарні на користь Товариства стягнуто 6 653,68 грн витрат на професійну правничу допомогу. У решті вимог щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
З урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності розміру, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом необхідної допомоги, тому визнав за необхідне зменшити розмір витрат заявника на правничу допомогу зі 100 000,00 грн до 20 000,00 грн.
Оскільки у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд, з урахуванням часткового задоволення позову, дійшов висновку, що до стягнення з Лікарні підлягають 6 653,68 грн як сума, пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2026, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з Лікарні на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у повному розмірі – 100 000,00 грн.
Скаржник вважає оскаржуване додаткове рішення необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що не відповідає усталеній практиці Верховного Суду.
Товариство зауважує, що у матеріалах справи відсутнє будь-яке клопотання Лікарні про зменшення витрат на правничу допомогу; відповідач взагалі не подав заперечень чи відповіді на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення. 
Крім того, за доводами апелянта, суд не врахував положення ч. 9 ст. 129 ГПК України. Спір виник виключно внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання та ігнорування досудової претензії позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у таких випадках судові витрати можуть бути покладені на сторону, дії якої спричинили виникнення спору, у повному обсязі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15163/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 до надходження матеріалів справи №910/15163/25.
30.04.2026 матеріали справи №910/15163/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 у справі №910/15163/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Позиції учасників справи.
Лікарня двічі надала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення – без змін як законне та обґрунтоване.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
У грудні 2025 року Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Лікарні 947 134,29 грн заборгованості за договором №103 від 01.07.2024 про закупівлю товару, з яких 632 038,00 грн основного боргу, 242 811,67 грн пені, 48 786,72 грн інфляційних втрат та 23 497,90 грн 3 % річних.
Рішенням від 03.03.2026 позовні вимоги Товариства про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних задоволено. Стягнуто з Лікарні на користь Товариства 242 811,67 грн пені, 48 786,72 грн інфляційних втрат, 23 497,90 грн 3% річних, 4 726,44 грн витрат по сплаті судового збору. У решті вимог відмовлено.
З наданих Товариством до матеріалів справи документів суд встановив таке.
30.06.2025 Товариство (клієнт) уклало з АО «Монтелекс» (АО) договір №36/1/25 про надання правової допомоги (далі – договір), за умовами п. 1.1 якого предметом договору є надання АО усіма законними методами та способами професійної правничої допомоги клієнту в усіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав і законних інтересів клієнтів, в т.ч. надання комплексного юридичного супроводу процедури виконання судових рішень, ухвалених на користь клієнта, представництво інтересів клієнта як стягувача у виконавчих провадженнях.
Відповідно до п. 3.3 договору гонорар АО погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору.
Факт наданих послуг та розмір гонорару підтверджується актом надання правової допомоги, підписаним сторонами (п. 3.5 договору).
01.11.2025 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, у якій відповідно до п. 3.3 договору погодили, що розмір гонорару АО за надання правничої допомоги клієнту у суді першої інстанції за позовною заявою Товариства до Лікарні про стягнення заборгованості за договором №103 від 01.07.2024 про закупівлю товару є фіксованим та становить 100 000,00 грн.
06.06.2026 сторони підписали акт №1 про надання правової допомоги відповідно до договору, згідно з яким АО надало, а Товариство прийняло послугу з правової допомоги (судове представництво у справі №910/15163/25 в суді першої інстанції) на суму 100 000,00 грн.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Судові витрати – це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).
Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Суд виходить з того, що в силу приписів ст. 59, 131 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу, для надання якої в Україні діє адвокатура, а ст. 16 ГПК України вказує на те, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон) представництво – це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Суд, вирішуючи питання про судові витрати, має брати до уваги такі підтверджені судовою практикою правила застосування норм процесуального права:
- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень ст. 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (п. 1.20 постанови Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19);
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою – до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та пункт 20 постанови Верховного Суду від 31.05.2022 у справі №917/304/21);
- відшкодування судових витрат, у т.ч. на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції – до прийняття постанови у справі (додаткова постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17).
Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд виходить з того, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону).
Отже, гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення: у разі зазначення фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом на надання послуг клієнту, і, навпаки, підставою для виплати гонорару, визначеного у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.
Колегія суддів також виходить з того, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати у визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Також ч. 4-6, 7, 9 ст. 129 ГПК України визначають випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Отже, процесуальний закон передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами ст. 123-130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У п. 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 зазначено таке: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи».
Отже, розглядаючи заяву / клопотання сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд має дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено до документів інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами, та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядає конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення
Надані докази, відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно зі ст. 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. 75-79 ГПК України.
Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також – чи була їх сума обґрунтованою.

Суд встановив, що Товариство та АО у договорі встановили фіксований розмір гонорару за надання правничої допомоги клієнту у суді першої інстанції за позовною заявою Товариства до Лікарні про стягнення заборгованості за договором №103 від 01.07.2024 про закупівлю товару (100 000,00 грн).
Суд зазначає, що позивач фактично подав під час розгляду справи позовну заяву та відповідь на відзив. Обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у суді першої інстанції не повною мірою відповідає критерію обґрунтованості, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та витраченому адвокатом часу.
Щодо доводів Товариства в частині, що стосується заходів досудового врегулювання спору, зокрема, підготовки та направлення на адресу відповідача претензії з вимогою про погашення заборгованості, суд зазначає, що у додатковій угоді №1 сторони погодили розмір гонорару АО за надання правничої допомоги клієнту у суді першої інстанції за позовною заявою Товариства до Лікарні про стягнення заборгованості за договором №103 від 01.07.2024 про закупівлю товару. Так само згідно з актом №1 06.06.2026 про надання правової допомоги АО надало, а Товариство прийняло послугу: правова допомога (судове представництво у справі №910/15163/25 в суді першої інстанції).
Крім того, претензія, про підготовку та направлення якої зазначає заявник, датована 06.06.2025, а додаткова угода №1, якою сторони узгодили надання АО допомоги Товариству – 30.06.2025, тобто пізніше, що виключає можливість надання такої послуги як правничої допомоги у суді першої інстанції.
Отже, проведені АО заходи досудового врегулювання спору не є судовим представництвом у суді першої інстанції та не можуть бути включені до таких послуг.
Щодо послуги з підготовки заяви про ухвалення додаткового рішення суд звертає увагу на правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 02.02.2024 у справі №910/9714/22, згідно з якою заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією, спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Виокремлені послуги аналізу договору та документів, що підтверджують заборгованість відповідача, розрахунків заборгованості та нарахованих сум (аналіз заборгованості, нарахування пені, визначення інфляційних втрат та 3% річних від основної суми боргу; підготовка розрахунків на підставі договору, фінансових документів та нормативних вимог, необхідних для підтвердження позовних вимог, є складовою однієї послуги з підготовки позовною заяви.
Так само ознайомлення з відзивом відповідача є складовою частиною послуги підготовки відповіді на відзив.
Колегія суддів також зазначає, що частина зазначених у детальному описі послуг не є правничою допомогою у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме формування пакету доказів, подання позову, включно з перевіркою правильності оформлення документів та надсилання позову з використанням послуг АТ «Укрпошта».
З огляду на викладене заявлений Товариством до стягнення з відповідача в порядку розподілу витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції розмір правничої допомоги (100 000,00 грн) не відповідає критерію співмірності (не відповідає складності справи (яка розглядалася без виклику представників сторін) та обсягу і складності виконаних адвокатом робіт, про що зазначено вище, а також реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Тут суд відзначає, що фактично предметом спору було стягнення з відповідача 315 095,39 грн (242 811,67 грн пені, 48 786,72 грн інфляційних втрат та 23 497,90 грн 3% річних), оскільки суд встановив сплату відповідачем основного боргу до відкриття провадження і за таких підстав відмовив у задоволенні цієї вимоги), тобто заявлена Товариством сума витрат на правничу складає трохи більше, ніж третина суми спору, а тому не відповідає принципам розумності їхнього розміру, не відповідає також критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. 
Щодо доводів Товариства в частині, що стосується незастосування судом першої інстанції ч. 9 ст. 129 ГПК України, оскільки, за доводами Товариства, саме невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання стало причиною звернення позивача до суду, а заборгованість була погашена лише після подання позову, колегія суддів зазначає, що під час апеляційного перегляду додаткового рішення не здійснює апеляційного перегляду рішення, прийнятого по суті справи та не встановлює обставини спору. 
За таких підстав у їх сукупності апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності розміру, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом необхідної допомоги, розмір витрат заявника на правничу допомогу має бути зменшений зі 100 000,00 грн до 20 000,00 грн.
Водночас суд враховує, що судовим рішенням вимоги Товариства задоволено частково, а тому підлягають застосуванню положення п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, згідно з якими у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин суд дійшов правомірного висновку про те, що судові витрати Товариства на професійну правничу допомогу адвоката підлягають стягненню з Лікарні у розмірі 6 653,68 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Надана Товариством 19.03.2026 квитанція від 13.03.2026 подана з пропуском встановленого ч. 8 ст. 129 ГПК України строку без клопотання про його поновлення, а тому цей доказ витрат на правничу допомогу має бути залишений без розгляду.
Водночас цей доказ не має вирішального значення у розгляді питання щодо відшкодування витрат Товариства на правничу допомогу, оскільки за висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Апеляційний суд не встановив підстав для скасування або зміни оскарженого рішення.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нортон-Україна" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 у справі №910/15163/25 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 у справі №910/15163/25 залишити без змін. 

3. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак