ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6309/25      Головуючий суддя І інстанції Поляков О. В.
Провадження № 33/818/1357/26     Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року        м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., 
за участю секретаря - Вакули Н.С., 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – Задорожньої О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою захисника Задорожньої О.І. на постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665 грн. 60 коп.
Постановою встановлено, що 21.03.2025 року о 23:58 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 21102, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Європейській, 97 в м. Ізюм, Харківської області з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки в установленому законом порядку та в медичному закладі водій ОСОБА_1 відмовився, що зафіксовано на нагрудну боді камеру Тексар 64. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом залишення автомобіля на місці зупинки. Вказаним ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР, згідно з яким: водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням захисником ОСОБА_2 на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.
В своїй апеляційній скарзі захисник просить скасувати постанову судді суду першої інстанції, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП.
Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції поверхнево дослідив обставини справи, а також під час ухвалення судового рішення порушив норми матеріального та процесуального права.
В содовому засіданні під час апеляційного розгляду сторона захисту підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 та його захисник надавали пояснення по суті справи. Зокрема, ОСОБА_1 визнав, що керував транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції 21.03.2025 приблизно о 23 год 58 хв в м. Ізюм, Харківської області, однак заперечував щодо відмови від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння. Захисник посилалась на процесуальні порушення працівників поліції, які на її думку, наявні у матеріалах справи.
Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга захисника Задорожньої О.І. не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_3 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції відмовився.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП.
Натомість, вина ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджуються наявними у справі відомостями, а саме: відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1№278106 від 22.03.2025 року, в якому зазначено факт керування  ОСОБА_1 транспортним засобом ВАЗ 21102, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Європейській, 97 в м. Ізюм, Харківської області з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки в установленому законом порядку та в медичному закладі водій ОСОБА_1 відмовився, що зафіксовано на нагрудну боді камеру Тексар 64. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом залишення автомобіля на місці зупинки. 
У графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення зазначено «на окремому аркуші» що свідчить про те, що водія було ознайомлено із змістом протоколу та надано можливість надати пояснення відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, яким ОСОБА_1 скористався.
З відомостей пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_1 22.03.2025 ввечері вживав алкогольні напої та сів за кермо. Під час керування транспортним засобом ВАЗ 21002 був зупинений працівниками поліції.
Відомостями копії посвідчення водія встановлено, що ОСОБА_1 отримував посвідчення водія НОМЕР_2 що підтвердив під час судового розгляду суду апеляційної інстанції, а тому не виконання правил дорожнього руху особою, яка притягається до адміністративної відповідальності в частині дотримання обов`язків водія є свідомими та умисними діями ОСОБА_1 .
Відомостями направлення на огляд водія транспортного засобу з метою встановлення стану сп`яніння встановлено, що медичний огляд ОСОБА_1 не проводився у зв`язку із його відмовою.
З відомостей акту огляду водія на стан сп`яніння за допомогою технічних засобів вбачається, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу також не проводився у зв`язку з відмовою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З відомостей пояснень працівника поліції ОСОБА_4 наданих суду апеляційної інстанції вбачається, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено з метою забезпечення безпеки громадян, пов`язаною з дією на території Харківської області комендантської години. Водій у якого було встановлено ознаки алкогольного сп`яніння відмовився від виконання законної вимоги поліцейського проходити огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. Крім того, поліцейський не пам`ятає щодо наявності форменого одягу чи знаків ЗСУ.
Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданого до протоколу встановлено, що транспортний засіб ВАЗ21102 рухався дорогою загального користування в темну пору доби за декілька хвилин до початку дії комендантської години та був зупинений працівниками поліції з метою забезпечення безпеки пов`язаною із дією на території України режиму «воєнний стан». Водій зупиненого транспортного засобу ОСОБА_1 та його пасажири повідомили працівників поліції про те, що є військовослужбовцями та виконують бойове завдання. Зазначене було сприйнято працівниками критично, оскільки військовослужбовці, зокрема і ОСОБА_1 частково були одягнуті в цивільний одяг, зокрема поліцейський звернув уваго на взуття, зазначивши, що водій перебуває у «тапочках», що на думку працівників поліції не може свідчити про виконання водієм бойового завдання. Після чого водій зазначив, що їдуть додому. Під час проведення процесуальних дій у водія було встановлено ознаки алкогольного сп`яніння. На це ОСОБА_1 повідомив поліцейського, що вживав алкогольні напої та випив одну пляшку пива «на двох». Від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановлений законом спосіб водій відмовився.
При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Разом з тим, стороною захисту не надано відомостей про звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.
Отже, суд встановив, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції або їх упередженості під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.
Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.
Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.
Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.
Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.
За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок – уникати юридичної відповідальності.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.
З відомостей відеозапису, вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, про що повідомив працівників поліції. За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави стверджувати, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення медичного огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.
Стосовно доводів апеляційної скарг про те, що працівниками поліції було порушено порядок проведення огляду водія у цій справі, а також про те, що дії ОСОБА_1 не можуть вважатися відмовою від проведення у встановленому законом поряду огляду на стан сп`яніння суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Приписами ч. 1 ст. 130 КУпАП зокрема встановлено, що відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З огляду на зміст зазначеної диспозиції з урахуванням апеляційних доводів належить зазначити, що диспозиція ст. 130 КУпАП в частині порядку проведення огляду водіїв транспортного засобу є бланкетною, а сам порядок проведення цього огляду передбачений ч 3-5 ст. 266 КУпАП.
Частиною 1 ст. 256 КУпАП передбачений зміст протоколу про адміністративне правопорушення. З огляду на вимоги цієї статті, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
При цьому обов`язковому врахуванню підлягають правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 в яких зазначено, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення, а також в межах тих обставин, яких вимагає обстановка, що склалася. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Таким чином, правовим аналізом вищезазначених норм, а також правових висновків Великої Палати Верховного Суду, від працівників поліції не вимагається документувати у протоколі про адміністративне правопорушення усі свої дії під час проведення визначених законом правових процедур. Достатнім є виклад складу правопорушення таким чином, щоб він був зрозумілим, а також відповідав загальним вимогам чинного законодавства.
Разом з тим, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї. При цьому, усі докази у справі оцінюються у їх сукупності та взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 252 КУпАП.
З відомостей відеозапису вбачається, що після встановлення працівниками поліції ознак алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 водію було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, як на місці зупинки так і в закладі охорони здоров`я. Від виконання цієї законної вимоги поліцейського особа стосовно якої було складено протокол про адміністративне правопорушення відмовилась про що ОСОБА_1 особисто повідомив працівників поліції.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо порушення працівниками поліції порядку проведення огляду, а також про те, що дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не можна вважати відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку належить вважати суб`єктивними, безпідставними та розцінювати їх, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в матеріалах справи направлення на проведення медичного огляду є безпідставним, оскільки таке направлення наявне на аркуші справи 5 цієї справи.
Доводи апеляційної скарги щодо не відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом не спростовують його вини у правопорушенні, яке ставиться йому у провину, однак можуть бути підставою для притягнення працівників поліції до дисциплінарної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суб`єктом складання протоколу про адміністративне правопорушення є працівники міліції належить вважати таким що не відповідають цим обставинам справи та розцінювати їх як очевидну описку, оскільки, як зазначає сама захисник у своїй апеляційній скарзі, огляд на стан сп`яніння проводять працівники поліції, відповідно до змін, передбачених Постановою КМ України №131 від 22.03.2017.
Щодо доводів сторони захисту про безпідставність зупинки транспортного засобу, оскільки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка не порушувала Правил дорожнього руху, апеляційний суд зазначає наступне.
Ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює перелік підстав для зупинки транспортних засобів. Аналіз цієї статті дає підстави стверджувати, що вимоги норм, зазначених у ній здебільшого спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху, а також на забезпечення норм, визначених Законом.
Однак, законодавець встановлює виключення і не обмежує працівників поліції підставами для зупинки транспортних засобів, визначених ст. 35 Закону «Про Національну поліцію».
Згідно до приписів ст. 31 Закону «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема зупинення транспортних засобів та перевірку документів особи. 
Застосування цієї статті працівниками поліції має обумовлюватися зовнішніми чинниками або об`єктивними обставинами, які можуть надавати прав або зобов`язувати поліцейського застосувати певні превентивні заходи.
При цьому належить врахувати те, що згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено режим «воєнний стан», який діяв і на час оспорюваної події. Цей «режим» має на меті забезпечити безпеку громадян, у зв`язку з чим покладає на правоохоронні органи, зокрема на Національну поліцію обов`язки, пов`язані із забезпечення громадської та національної безпеки шляхом застосування необхідних превентивних заходів, передбачених Законом України «Про Національну поліцію». 
З відомостей відеозапису вбачається, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено за декілька хвилин перед початком дії комендантської години у місці наближеним до зони бойових дій, що з урахування ст. 31 Закону України «Про Національну поліції» належить вважати виправданим, оскільки забезпечення безпеки громадян вочевидь є першочерговим пріоритетом в місця наближених до зони проведення бойових дій.
За таких обставин, апеляційні доводи щодо відсутності безпідставності зупинки транспортного засобу є необґрунтованими, суб`єктивними та розцінюються, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .
Стосовно доводів апеляційної скарги про можливість врахування пояснень працівників поліції щодо посилання на застосунок «Дія» належить зазначити наступне. 
Відповідно до вимог ст. 252 КУАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначеними вимогами керується і працівники поліції під час отримання доказів у справі, зокрема при встановленні особи, яка може бути причетною до вчинення адміністративного правопорушення. 
При цьому, як зазначалось вище, підлягають врахуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 в яких зазначено, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення, а також в межах тих обставин, яких вимагає обстановка, що склалася. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Разом з тим, правовим аналізом Положення «Про інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженого Наказ Міністерствавнутрішніх справ України 03.08.2017 № 676 встановлено, що працівники поліції у своїй службовій діяльності використовують інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України (далі ІПНП), яка у тому числі, дозволяє поліцейському отримувати відомості, щодо осіб причетних до події правопорушення. Тобто ці відомості, якими вочевидь працівник поліції керується під час здійснення процесуальних дій, а також використовує для складання процесуальних документів, автоматично передаються на його службовий планшет, що унеможливлюють виникнення будь-якого сумніву щодо встановлення особи правопорушення, що надає можливість компетентному органу (в цьому випадку суду) визначити суб`єкт вчиненого правопорушення.
З відомостей справи вбачається, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом був зупинений працівниками поліції. З відомостей відеозапису вбачається, що водій надавав на огляд працівників поліції застосунок «Дія» за допомогою якого було встановлено особу водія. Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, маючи доступ до застосунку «Дія», а також використовуючи базу даних ІПНП працівник поліції встановив відомості щодо наявності посвідчення водія у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. При цьому, суд апеляційної інстанції, вважає, що відомості протоколу про те, що особу водія було встановлено за допомогою застосунку «Дія», в цьому конкретному випадку, не спростовує вини ОСОБА_1 у вчиненому ним правопорушення та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Оцінюючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Задорожньої О.І. - залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         С.К. Шабельніков