Справа № 953/10949/21
н/п 2/953/25/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 серпня 2026 рокуКиївський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого – судді Губської Я.В., 
при секретарі Мисниченко Т.С., 
за участі 
представника позивача адвоката Самойлова Є.Ю., 
представника відповідача адвоката Таш*ян Р.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 08.06.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми грошових коштів 3% річних у розмірі 63057,53 доларів США та 13 441 609,90 грн. курсової різниці. 
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 26 січня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 700000 доларів США із обов`язком повернення вказаної суми грошових в термін до 26 січня 2009 року. Того ж дня на підтвердження укладення зазначеного договору позики та його умов ОСОБА_2 надав позивачу розписку, якою посвідчив передання йому ОСОБА_3 зазначені грошові кошти. У термін, визначений розпискою, ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 700000 доларів США позивачу не повернув. Такі обставини змусили його 26.10.2009 звернутися з позовом до Дзержинського районного суду м. Харкова. Відповідно до усталеної на момент звернення із позовом судової практики позивач просив стягнути з відповідача суму боргу, яка в еквіваленті до гривні відповідно до курсу Національного банку України станом на 26.10.2009 року та становила 559З000,00 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5593000,00 грн. за договором позики. Рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року рішення суду Харківської області від 28 жовтня 2010 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року залишено в силі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2017 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №2-2093/10 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.07.2017 скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 залишено в силі. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року у справі №2-2093/10 на теперішній час не виконано, відповідач свого обов`язку за вказаним договором не виконав, а тому з 27.01.2009 по 08.06.2021 триває прострочення боржника, тобто відповідача, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 63057,53 доларів США за період з 08.06.2018 року по 08.06.2021 року (3 роки). Крім того, гривнева різниця коштів, отриманих за договором позики від 23.01.2008 та сумою, стягнутою за рішенням суду станом на 08.06.2021 складає 13 441 609,90 грн., яку позивач просить стягнути разом з 3% річних, а також понесені судові витрати.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Харкова від 16.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
06 вересня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
06 вересня 2021 року ухвалою Київського районного суду міста Харкова відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження.
13 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач ОСОБА_2 повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що грошових коштів в зазначеній у розписці сумі від ОСОБА_1 не отримував, таку розписку не складав, не виготовляв і не підписував, вважає позовні вимоги безпідставними в цілому, зазначає, що в періодах, коли рішення про стягнення заборгованості було скасовано судами апеляційної інстанції, а саме з 28.10.2010 по 27.06.2011 та з 27.07.2017 по 12.02.2020 у ОСОБА_2 не було підстав вважати, що у нього існує борг перед позивачем, а отже нараховувати будь-які штрафні санкції за періоди, в яких відповідач діяв добросовісно на підставі рішення суду, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу, є недоцільним і неправомірним, щодо стягнення 3% річних з 26.01.2009, вважає за необхідне заявити про застосування строків позовної давності. Щодо вираження 3% річних в доларах США позивач одночасно заявляє вимогу про стягнення курсової різниці і в той самий час розраховує 3% річних в доларі. Оскільки основна сума боргу виражена позивачем у гривні шляхом донарахування курсової різниці, незрозуміло яким чином вирахувана сума 3% річних. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами коректність наданих ним розрахунків, тому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 курсової різниці та 3% річних відмовити.
23 вересня 2021 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник зауважує, що Верховним Судом під час розгляду цивільної справи №2- 2093/10 встановлено, що 26.01.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 700 000 доларів США, про що видав відповідну розписку, отже, факт видання ОСОБА_2 розписки вже встановлений Верховним Судом, а отже, посилання ОСОБА_2 про те, що останній не видавав розписки не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, з урахуванням наявності Рішення Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №2-2093/10, також зазначає, що доказів протиправної поведінки ОСОБА_1 відповідачем не надано. Зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникло 26.01.2008 на підставі договору позики, про укладання якого свідчить розписка від тієї ж дати. Наявність зобов`язання між сторонами констатовано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 у справі №2-2093/10, залишеним в силі Постановою Верховного Суду від 12.02.2020. На теперішній час Відповідач грошові кошти, отримані за договором позики від 26.01.2008 Позивачу не повернув, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 у справі №2-2093/10 не виконав. Тобто зобов`язання за вказаним договором позики залишається невиконаним, що порушує майнові права Позивача. Крім того, стягнення 3% річних за вищевказаною розпискою здійснюється лише за останні 3 роки, які передували до звернення ОСОБА_1 з позовною заявою. Крім того, у своїй позовній заяві Позивач зазначає те, що вимоги цивільного законодавства та практика Верховного Суду в частині строків позовної давності, вказують на виникнення права у Позивача на звернення до суду із позовом про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України з моменту порушення грошового зобов`язання, тобто з 27.01.2009, до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі нього позову, тобто 2019, 2020 та 2021 роками. Також зазначає, відзиву не доданого жодного документального доказу та дійсного підтвердження обставин, на які посилається ОСОБА_2 , а також відсутні будь-які посилання на норми чинного законодавства, які могли б підтвердити заперечення відповідача.
05 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.
02 грудня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2021 року задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження, провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 30.06.2010 по справі №2-2093/10.
29 грудня 2021 року на адресу суду надійшла ухвала з Харківського апеляційного суду про витребування цивільної справи №953/10949/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 02.12.2021. Дана цивільна справа була направлена до суду апеляційної інстанції для розгляду. 
26 квітня 2023 року на адресу суду за результатами апеляційного розгляду повернулись матеріали цивільної справи №953/10949/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, де постановою колегії суддів Полтавського апеляційного суду від 30.03.2023 року ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 02.12.2021 залишено без змін.
21 жовтня 2025 року провадження у справі поновлено згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова. 
01 грудня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення, які відповідач просить прийняти та врахувати при ухваленні рішення.
01 грудня 2025 року на адресу суду відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі.
04 грудня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
08 грудня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідача щодо зупинення провадження у справі.
10 грудня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення документів до матеріалів справи.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні в режимі відеоконференція представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, та просив відмовити в їх задоволенні.  Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 26.01.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 700000 доларів США. Договором позики передбачено строк повернення позики до 26 січня 2009 року. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 26.01.2028 року задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 5593000 грн. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року рішення суду Харківської області від 28 жовтня 2010 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року залишено в силі.  Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2017 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №2-2093/10 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.07.2017 скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 в частині стягнення суми боргу 5593000 грн. залишено в силі.
Судом встановлено, що станом на теперішній час рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 про стягнення суми боргу в розмірі 5593000 грн. за договром позики від 26.01.2008 року на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 є чинним, ніким не скасовано, звернуто до виконання. Посилання відповідача на ті обставини, що він не підписував розписку, грошові кошти не отримував є безпідставним, оскільки спростовуються рішенням суду від 30.06.2010 року, висновки якого є преюдиціальними для суду в даному випадку. 
Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 стверджує, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року у справі №2-2093/10 на теперішній час не виконано, ОСОБА_2 свого обов`язку за вказаним договором не виконав, а тому з 27.01.2009 по 08.06.2021 триває прострочення боржника, тобто відповідача по справі, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 63057,53 доларів США за період, що передує 3 річному строку до подання позову та курсову різницю в розмірі 13441609, 09 грн. 
Під час судового розгляду відповідачем не спростовані обставини щодо виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 року, доказів на підтвердження виконання рішення з боку відповідача не надано. 
Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами.
Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція наведена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.
Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Отже, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Таким чином, позивач відповідно до зазначеної норми має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання навіть після рішення суду.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, від 27.11.2019 у справі № 340/385/17).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, кредитор має право на нарахування 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 – боржник за договором позики взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів за договором не виконав. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі 373/2054/16-ц). Дане твердження також узгоджується з постановою Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 711/4585/22.
Враховуючи заявлені позовні вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення виконання боргового зобов*язання за договором позики від 26.01.2028 року в розмірі 700000 доларів США за період з 08.06.2018 року по 08.06.2021 року, та межі позовних вимог відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог за ст. 625 ЦК УКраїни, погоджуючись з наведеним розрахунком (з 08.06.2018 року по 31.12.2019 року 3 % річних становить 32909,59 доларів США, з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року розмір 3 % річних становить 21000,00 доларів США, з 01.01.2021 року по 08.06.2021 року розмір 3 % річних становить 9147,95 доларів США), та суд приходить до висновку, що вказана сума 3 % річних за цей період в розмірі 63057,53 долара США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки зобов`язання за договором позики не були виконані відповідачем у повному обсязі, а тому є всі підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Заперечення відповідача про застосовування строку позовної давності є необґрунтованим, оскільки позов поданий до суду 08.06.2021 року і вимоги заявлені за 3-х річний строк до подання позовних вимог. 
Щодо стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці, то слід зазначити наступне.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, а в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Частиною третьою статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Курсова різниця – це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах. 
У Постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 року зроблено висновок про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки сам визначив зобов*язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що на стадії виконання рішення суду позивач (стягувач) має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення, адже такий підхід є порушенням принципу юридичної визначеності. 
Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 жовтня 2023 року по справі №754/2449/22 про стягнення боргу.
Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для стягнення суми курсової різниці у розмірі 13 441 609,90 грн., заявленої у позові, на стадії виконання даного рішення, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 року сума боргу за договором позики від 26.01.2008 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 була стягнута саме в гривнях України. 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Аналізуючи викладене вище, суд зазначає, що позивач скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, при цьому з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 отримав позику у доларах США, мав право визначити суму боргу у доларах США, а не її еквівалент у національній валюті, отже вимоги про стягнення курсової різниці, як збитків, понесених із знеціненням валюти, є безпідставними.
Також слід зазначити, що коливання (зміну) курсу валюти, що спричинила її курсову різницю, не являється неправомірними діями боржника щодо невиконання зобов`язання, і відповідно це не може позбавити кредитора можливості отримати «реальний» очікуваний дохід.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 3 % річних, при цьому не доведено правомірність його вимог про стягнення курсової різниці, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 11350 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 525, 526, 533, 598-601, 604-609, 625 ЦК України, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму 3% річних в розмірі 63057 доларів США 53 цента, понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 11350 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити. 
На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. 

Суддя :