СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2026 року Справа № 480/8695/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8695/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» в частині невжиття заходів для приведення належних умов тримання ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, якими визначаються умови відбування покарання засудженими, починаючи з 15.07.2016 по 01.07.2025;
- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», грошові кошти в розмірі 800 000, 00 грн. (Вісімсот тисяч гривень 00 коп.) моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що у період відбування покарання у Державній установі "Роменська виправна колонія (№ 56)" він утримувався в умовах, які, на його думку, не відповідали вимогам національного законодавства та міжнародним стандартам поводження із засудженими. Посилається, зокрема, на результати моніторингового візиту до установи від 16.04.2019, під час якого були виявлені недоліки щодо матеріально-побутових умов, санітарного стану окремих приміщень, освітлення, вентиляції, організації харчування, медичного забезпечення та праці засуджених. Вважає, що такими умовами тримання у період з 15.07.2016 по 01.07.2025 йому заподіяно моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 800000 грн, у зв`язку із чим просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та стягнути на його користь відповідну компенсацію.
Ухвалою суду від 18.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою суду від 18.11.2025 виправлено описку в частині зазначення позовних вимог.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив та зазначив, що доводи позивача про неналежні умови тримання не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказав, що позивач утримувався у гуртожитку відділення соціально-психологічної служби № 4, секції № 6, площа якої становить 31,7 кв. м та яка розрахована на 7 осіб, що відповідає встановленим нормативам житлової площі. Наголосив, що у камерних приміщеннях позивач не утримувався. Також зазначив, що посилання позивача на звіт за результатами моніторингового візиту від 16.04.2019 не свідчить про порушення прав саме позивача, оскільки зафіксовані у ньому недоліки стосувалися окремих приміщень та інших засуджених. Крім того, відповідач послався на документи щодо працевлаштування позивача та виплати йому заробітної плати, а також зазначив, що позивач перебував в установі не безперервно протягом усього заявленого ним періоду. Вважає, що протиправна бездіяльність установи та факт заподіяння позивачу моральної шкоди не доведені, у зв`язку із чим просив у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому з доводами відповідача не погодилася та просила задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.
У поданих запереченнях відповідач підтримав викладену у відзиві позицію і просив у задоволенні позову відмовити.
На підставі Указу Президента України "Про призначення судді" № 171/2026 від 24.02.2026 та наказу в.о. голови Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 № 12-ОС "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2 у зв`язку з призначенням на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду", на підставі розпорядження керівника апарату № 1849 від 05.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справ № 480/8695/25.
Справа розподілена автоматизованою системою документообігу суду судді Шаповалу М.М., який своєю ухвалою від 12.03.2026 прийняв справу до свого провадження.
Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 15.07.2016 прибув для відбування покарання до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)".
01.07.2025 ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області у справі № 585/2341/25 позивача умовно-достроково звільнено від відбування покарання для проходження військової служби на підставі статті 81-1 Кримінального кодексу України.
З матеріалів справи вбачається, що під час перебування в установі позивач у камерних приміщеннях не утримувався. Він проживав у гуртожитку відділення соціально-психологічної служби № 4, у секції № 6 площею 31,7 кв. м, розрахованій на проживання не більше семи осіб, що становить 4,5 кв. м площі на одну особу. Вказані відомості підтверджуються довідкою установи та технічним паспортом на будівлю гуртожитку.
Відповідно до наданої відповідачем довідки про умови відбування покарання секція, в якій проживав позивач, була обладнана необхідними меблями та інвентарем, санітарно-побутовими приміщеннями, вікнами, які забезпечували природне освітлення та провітрювання. В установі передбачено можливість користування лазнею, забезпечення постільною білизною, одягом, засобами особистої гігієни, питною водою та триразовим харчуванням.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у 2024-2025 роках позивач залучався до оплачуваної праці в майстерні установи на підставі відповідних трудових договорів, а за виконану роботу йому нараховувалася заробітна плата.
Разом з тим, 16.04.2019 представниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та громадськості проведено моніторинговий візит до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)". За результатами візиту складено звіт, у якому зафіксовано низку недоліків в організації тримання засуджених, зокрема щодо стану окремих камерних та санітарно-побутових приміщень, освітлення, вентиляції, харчування, медичного забезпечення та організації праці засуджених.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, а права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Згідно з частинами першою та другою статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, зокрема, з метою запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Відповідно до статті 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
За приписами статті 5 КВК України кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються, зокрема, на принципах законності, справедливості, гуманізму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини та взаємної відповідальності держави і засудженого.
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, крім обмежень, визначених законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України та цим Кодексом з урахуванням порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Частиною першою статті 8 КВК України передбачено право засуджених, зокрема, на гуманне ставлення до них та повагу до їх людської гідності, на охорону здоров`я, а також на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому КВК України та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню.
Питання матеріально-побутового забезпечення засуджених до позбавлення волі врегульовано статтею 115 КВК України.
Відповідно до частини першої статті 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Норма жилої площі на одного засудженого у виправних колоніях не може бути меншою як чотири квадратні метри.
Таким чином, законодавець визначив мінімальний норматив житлової площі, який повинен бути забезпечений кожній особі, що відбуває покарання у виправній колонії.
Крім того, статтею 115 КВК України передбачено забезпечення засуджених індивідуальним спальним місцем і постільними речами, одягом, білизною та взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а також харчуванням відповідно до встановлених норм.
Медико-санітарне забезпечення засуджених до позбавлення волі регулюється статтею 116 КВК України, відповідно до якої організація надання медичної допомоги особам, позбавленим волі, проведення санітарного нагляду, а також використання лікувально-профілактичних та санітарно-профілактичних установ здійснюються у порядку, визначеному законодавством та відповідними нормативно-правовими актами.
Питання праці засуджених врегульовані статтями 118-120 КВК України.
Відповідно до статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.
Статтею 119 КВК України встановлено, що для осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю.
Відповідно до статті 120 КВК України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості.
Порядок і умови відбування покарання у виді позбавлення волі у відповідний період також визначалися Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.
Так, у частині спірного періоду діяли Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5, які були обов`язковими для персоналу установ виконання покарань та засуджених, які в них утримувалися.
Зазначені Правила втратили чинність у вересні 2018 року, після чого наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, якими надалі регулювалися порядок та умови відбування покарання в установах виконання покарань.
Отже, протягом усього спірного періоду на адміністрацію установи виконання покарань покладався обов`язок забезпечувати засудженим умови тримання, які відповідають вимогам законодавства щодо житлової площі, санітарії та гігієни, харчування, речового, медичного та іншого матеріально-побутового забезпечення.
Водночас сам по собі факт перебування особи у місці позбавлення волі не свідчить про порушення її права на гуманне поводження, оскільки для встановлення такого порушення оцінці підлягають конкретні умови, в яких перебувала відповідна особа, їх характер, тривалість та вплив на неї.
Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено абсолютну заборону катування, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
При цьому пунктом "а" частини третьої статті 4 Конвенції передбачено, що для цілей цієї статті термін "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного відповідно до статті 5 Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, а також у приниженні її честі та гідності.
Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, підлягає відшкодуванню за наявності встановлених законом підстав.
Таким чином, необхідною передумовою для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди є встановлення факту порушення прав особи протиправним рішенням, дією чи бездіяльністю, наявності самої шкоди та причинного зв`язку між відповідною протиправною поведінкою і негативними наслідками для особи.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а статтею 76 цього Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Водночас у справах щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. При цьому позивач не звільняється від обов`язку надати докази на підтвердження обставин, за яких, на його думку, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує, що стаття 3 Конвенції покладає на державу позитивний обов`язок забезпечити утримання особи в умовах, сумісних із повагою до її людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не повинні завдавати їй страждань або труднощів такої інтенсивності, що перевищує неминучий рівень страждань, властивий позбавленню волі.
При вирішенні питання про відповідність умов тримання вимогам статті 3 Конвенції оцінці підлягає сукупність конкретних обставин, зокрема площа особистого простору, тривалість перебування в певних умовах, можливість доступу до природного освітлення та свіжого повітря, стан санітарних приміщень, можливість підтримувати особисту гігієну, забезпеченість харчуванням, а також фізичний та психічний стан особи.
У рішенні у справі "Mursic v. Croatia" від 20.10.2016 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі, коли особистий простір засудженого у багатомісному приміщенні становить менше 3 кв. м, виникає сильна презумпція порушення статті 3 Конвенції. Якщо особистий простір становить від 3 до 4 кв. м, цей фактор має істотне значення та оцінюється разом з іншими умовами тримання. Натомість у разі забезпечення особі понад 4 кв. м особистого простору питання недостатності площі саме по собі не виникає, однак оцінці підлягають інші матеріально-побутові умови.
При цьому особливості доказування у справах щодо неналежних умов тримання не означають повного звільнення особи від необхідності конкретизувати обставини, які, на її думку, становили нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження.
Так, у рішенні у справі "Ananyev and Others v. Russia" від 10.01.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що особа, яка перебуває у місці позбавлення волі, об`єктивно має обмежені можливості для збирання доказів щодо умов свого тримання. Водночас заявник повинен надати детальний та послідовний опис відповідних умов із зазначенням конкретних обставин, який дає можливість сформувати prima facie обґрунтовану скаргу. Після цього саме на державу покладається обов`язок надати документи та інші докази, які можуть підтвердити або спростувати відповідні твердження.
Надаючи оцінку обставинам цієї справи з урахуванням наведених стандартів, суд зазначає наступне.
На обґрунтування позовних вимог позивач значною мірою посилається на звіт за результатами моніторингового візиту до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" від 16.04.2019.
Водночас зміст цього документа не дає підстав для висновку про те, що всі зазначені у ньому недоліки стосувалися безпосередньо позивача та існували протягом усього заявленого ним періоду з 15.07.2016 по 01.07.2025.
Так, зі змісту звіту вбачається, що частина встановлених порушень стосувалася конкретних приміщень дисциплінарного ізолятора та штрафних приміщень. Зокрема, зауваження щодо недостатнього природного та штучного освітлення, надмірної вологості, відсутності належного відокремлення санітарних вузлів стосувалися окремих камер дисциплінарного ізолятора, у тому числі камер № 16 та № 17.
Разом з тим матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 у зазначених камерних приміщеннях. Навпаки, відповідно до наданої установою інформації позивач під час відбування покарання у камерних приміщеннях не утримувався.
З довідки Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" від 11.12.2025 вбачається, що позивач проживав у гуртожитку відділення соціально-психологічної служби № 4, у секції № 6. Площа цієї секції становить 31,7 кв. м, що підтверджується також технічним паспортом на будівлю гуртожитку.
За інформацією відповідача, вказана секція розрахована на проживання не більше семи осіб, у зв`язку з чим площа на одну особу становить приблизно 4,5 кв. м, тобто перевищує мінімальну норму жилої площі у 4 кв. м, визначену статтею 115 КВК України.
Будь-яких конкретних доказів того, що у період проживання позивача в секції № 6 фактична кількість засуджених перевищувала її встановлену місткість або що на позивача припадало менше встановленої законом житлової площі, матеріали справи не містять.
Саме по собі припущення представника позивача про можливу переповненість приміщення, зроблене з огляду на ненадання відповідних відомостей у первинній відповіді на адвокатський запит, не може вважатися достатнім доказом фактичного утримання позивача в умовах переповненості.
При цьому відповідачем у ході розгляду справи надано не лише довідку щодо місця проживання позивача, а й технічну документацію на будівлю гуртожитку, яка підтверджує площу відповідної секції.
Суд також враховує, що сам звіт за результатами моніторингового візиту від 16.04.2019 містить відомості про проведення в установі роботи з покращення умов тримання засуджених та проведення ремонтів окремих об`єктів житлового і комунально-побутового призначення. У звіті зазначено, що зовнішній вигляд окремих житлових приміщень для засуджених відповідав вимогам нормативно-правових актів.
Отже, зміст такого звіту не дає підстав поширювати встановлені у конкретних приміщеннях недоліки на всі без винятку житлові приміщення установи та, відповідно, на умови проживання кожного засудженого.
Крім того, моніторинговий візит проведений 16.04.2019, тобто відображає стан установи на конкретну дату. Доказів, які б підтверджували безперервне існування зазначених у звіті недоліків протягом усього заявленого позивачем майже дев`ятирічного періоду, до матеріалів справи не надано.
Суд звертає увагу і на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.08.2022 у справі № 585/828/20, предметом розгляду якої також були умови тримання засудженого у Державній установі "Роменська виправна колонія (№ 56)".
У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновком про відмову у задоволенні позову, зазначивши, що сама по собі наявність рекомендацій щодо покращення умов утримання або необхідність проведення ремонтних робіт беззаперечно не свідчить про порушення санітарно-гігієнічних умов тримання конкретного позивача, а тим більше про його катування, нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження. Верховний Суд також відхилив твердження про неналежні умови тримання, оскільки такі обставини щодо конкретної особи не були доведені.
При цьому у справі № 585/828/20 Верховним Судом також досліджувався звіт за результатами моніторингового візиту до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" від 16.04.2019, тобто той самий документ, на який посилається позивач у цій справі.
Таким чином, встановлення під час моніторингового візиту окремих порушень у діяльності установи саме по собі не є достатньою підставою для висновку про порушення відповідачем прав ОСОБА_1 , оскільки для такого висновку необхідно встановити зв`язок між конкретними виявленими недоліками та фактичними умовами, у яких перебував позивач.
Щодо посилань позивача на неналежну організацію його праці суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач залучався до оплачуваної праці в установі, зокрема у 2024-2025 роках, на підставі укладених трудових договорів.
Відповідачем надано копії відповідних договорів, а також відомості щодо нарахування позивачу заробітної плати за виконану роботу.
Натомість конкретних доказів того, що позивач залучався до праці без укладення відповідного договору, працював понад встановлену тривалість робочого часу, не отримував належної оплати за виконану роботу або щодо нього допускалися інші порушення трудових прав, матеріали справи не містять.
Виявлені під час моніторингового візиту від 16.04.2019 недоліки в частині організації праці окремих засуджених мають загальний характер та не містять відомостей, які б дозволяли встановити, що такі порушення стосувалися безпосередньо ОСОБА_1 .
Аналогічним чином суд оцінює посилання позивача на недоліки в організації харчування, медичного забезпечення, санітарно-гігієнічних умов та матеріально-побутового забезпечення.
Звіт моніторингового візиту містить відомості про окремі недоліки у діяльності установи станом на 16.04.2019, однак не містить індивідуалізованих відомостей про позивача, зокрема про ненадання йому необхідної медичної допомоги, неякісне чи недостатнє харчування, незабезпечення засобами особистої гігієни, постільними речами, одягом або питною водою.
Матеріали справи також не містять звернень позивача до адміністрації установи у зв`язку з конкретними випадками неналежного харчування, відсутністю необхідного медичного забезпечення чи іншими обставинами, на які він посилається у позовній заяві, а також документів, які б підтверджували заподіяння у зв`язку з такими умовами шкоди його здоров`ю.
При цьому суд враховує особливості доказування у справах щодо умов тримання осіб у місцях позбавлення волі та те, що відповідна особа не завжди має можливість самостійно зафіксувати всі обставини свого перебування в установі.
Однак такі особливості доказування не означають, що будь-які загальні недоліки, встановлені у діяльності установи, автоматично повинні вважатися порушенням прав кожної особи, яка у відповідний період відбувала в ній покарання.
Для встановлення порушення статті 3 Конвенції необхідною є оцінка фактичних умов тримання конкретної особи, характеру та тривалості відповідних недоліків, а також їх сукупного впливу на таку особу.
У цій справі позивачем не наведено достатньо конкретизованих обставин щодо того, у яких саме приміщеннях він перебував за кожний із заявлених періодів, які конкретно умови не відповідали встановленим вимогам, протягом якого часу вони існували та яким чином впливали безпосередньо на нього.
Також суд враховує, що заявлений у позові період з 15.07.2016 по 01.07.2025 охоплює майже дев`ять років, тоді як основним доказом позивача є результати одного моніторингового візиту, проведеного 16.04.2019.
За таких обставин поширення висновків цього звіту як на період, що передував його складенню, так і на весь подальший період до 01.07.2025 без інших належних доказів ґрунтувалося б виключно на припущеннях.
Суд наголошує, що сам факт виявлення органом моніторингу певних недоліків у діяльності установи виконання покарань є підставою для вжиття адміністрацією відповідних заходів щодо їх усунення, однак не є безумовним доказом того, що такими недоліками порушені права кожного засудженого, який перебував у цій установі.
Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд не встановив, що умови тримання ОСОБА_1 у Державній установі "Роменська виправна колонія (№ 56)" досягали мінімального рівня жорстокості, необхідного для кваліфікації відповідного поводження як нелюдського або такого, що принижує гідність, у розумінні статті 3 Конвенції та статті 28 Конституції України.
Також судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо незабезпечення позивачу передбачених законом матеріально-побутових, санітарно-гігієнічних, трудових, медичних чи інших умов відбування покарання.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 800000 грн суд зазначає, що така вимога є похідною від вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною.
Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено протиправної бездіяльності Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" щодо позивача, відсутня необхідна правова передумова для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди.
Крім того, позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про характер і глибину його фізичних чи душевних страждань, погіршення стану здоров`я або інші негативні наслідки, спричинені саме протиправною поведінкою відповідача.
Не наведено позивачем і обґрунтованого розрахунку заявленого до стягнення розміру моральної шкоди у сумі 800000 грн та обставин, які б дозволяли встановити відповідність такого розміру характеру й тривалості стверджуваного порушення.
Саме по собі перебування особи у місцях позбавлення волі об`єктивно пов`язане з певними обмеженнями та незручностями, проте такі обставини не можуть бути підставою для присудження компенсації моральної шкоди за відсутності встановленого судом порушення прав особи з боку суб`єкта владних повноважень.
За наведених обставин суд вважає, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)", а тому відсутні підстави і для стягнення на його користь моральної шкоди.
На підставі вищевикладеного, суд визнає, що позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал